34 TH. HIORTDAHL. M.-N. Kl. 
faaet en temmelig kjølig modtagelse. Davy vilde ikke erkjende DarroNs 
tal for de virkelige atomvægter, men saa i dem kun proportionstal eller, 
som Wo taston 1808 udtrykte det, ækvivalenter. Og selv Gay-Lussac, 
som dog i virkeligheden havde givet atomtheorien et god fremstød ved 
opdagelsen af gasvolumlovene, der for BERZELIUS havde været en sikker 
ledetraad, vilde ikke gaa med paa at antage atomvægter; man kunde alene, 
mente han, fastsætte de forholdstal, i hvilke de forskjellige elementer for- 
binder sig med det, som valgtes til enhed eller udgangspunkt. Disse 
anskuelser blev optagne af LEororn GMELIN, professor i Heidelberg, der 
udgav sin Handbuch der theoretischen Chemie 1817—19, altsaa omtrent 
samtidigt med BERZELIUS’ tabel af 1818; han fandt, at atomvægterne hvi- 
lede paa et altfor hypothetisk grundlag, og indførte udtrykket blandings- 
vægter, hvilke" han skrev (omregnet til runde tal) O = 8, H — 3; CE 
== 16 o.s. v. Og der var mange, som fulgte GMELIN. Paa samme tid 
som BERZELIUS udgav den reviderede tabel, havde den unge franske kemiker 
Dumas, som da var 26 aar, indført et nyt princip for atomvægtsbestem- 
melser, nemlig af damptaethederne, idet han gik ud fra Avocapnos hidtil 
saa lidet paaagtede, i 1811 fremsatte hypothese, at ligestore gasvolum inde- 
holder lige mange molekyler. AvoGapro var den første, som i kemien 
havde skjelnet mellem atom og molekyl, men molekylbegrebet var endnu 
ikke gaaet op for kemikerne, ligesaalidet for BERZELIUS som for Dumas; 
den sidstnævnte søgte at hjælpe sig ved at tale om halve atomer, vand 
f. ex. bestaaende af I atom surstof og Vs atom vandstof, men dette havde 
BERZELIUS i aarsberetningen for det folgende aar meget let for at imede- 
gaa med den bemærkning, at en hypothese, der i den grad som den om 
de halve atomer, om halvdelen af det absolut udelelige, ferte lige ad ab- 
surdum, ikke behøvede at imodegaaes videre. Af Dumas’ øvrige bestem- 
melser kan vi her nævne, at siliciumkloridets damptæthed ferte ham til 
formelen SiO, for kiselsyren; men om end BERZELIUS medgav, at der var 
meget, som talte for den nye formel, saa vilde han dog ikke opgive for- 
melen SiO3, da denne paa en mindre kompliceret maade forekom ham at 
udtrykke silikaternes sammensætning. Nogle aar efter, i 1832, fortsatte 
Dumas sine forsøg, men da han traf paa anomale damptætheder, som alene 
kunde benyttes under visse vilkaarlige forudsætninger, begyndte kemi- 
kerne at fele sig endnu mere usikre og man stillede sig i det hele taget | 
tvivlende ligeoverfor atomtheorien og atomveegterne. Dertil bidrog ogsaa 
Farapays elektrolytiske lov, 1834, at samme elektricitetsmængde dekom- 
ponerer de forskjellige elektrolyter under udskillelse af bestanddelene i 
maengdeforhold, der svarer til de kemiske ækvivalenter. Og det blev ud i 
30-aarene mere og mere almindeligt at holde sig til ækvivalenterne, der 
