1912. No. 2. BERZELIUS. i$ 
var sikre tal, som alle kunde blive enige om, medens der altid vilde være 
usikkerhed om de forhold, i hvilke atomernes relative vægt skulde ud- 
trykkes, og saa kom der nu en længere tid, i hvilken atomtheorien og 
dermed de tal, paa hvis bestemmelse BERZELIUS havde lagt saa stort 
arbeide, og for hvilke han havde givet saa gode grunde, paa det nærmeste 
var at betragte som opgivne. I 30-aarene og lang tid derefter var nu de 
mest benyttede tal de Gmelinske, og man skrev for det meste O — 8, 
= 6, HO — 9 o. s. v. 
Disse oplysninger er nedvendige til forstaaelse af de kemiske formler, 
som møder os i det følgende, naar BERZELIUS’ forhold til udviklingen af 
den organiske kemi kommer paa tale. 
VI. 
Hvad nu de organiske forbindelser angaar, saa havde vistnok BER- 
ZELIUS analyser allerede omkring 1814 vist, at de følger de samme love 
om faste vægtsforhold som de anorganiske. Imidlertid saa han dog en 
væsentlig forskjel deri, at medens de anorganiske forbindelser altid er 
binære, indeholder to elementer eller to nærmere bestanddele, saa fore- 
kom de organiske ham at maatte opfattes som ternære eller kvaternære, 
indeholdende mindst 3 elementer, idet han ikke regnede forbindelser som 
cyan eller oliedannende gas til de organiske. Og han mente ligesom 
LavoisıEr, at medens alle oxyderede stoffer i den anorganiske natur inde- 
holder et element, et enkelt radikal altsaa, var de organiske stoffer oxyder 
af sammensatte radikaler, hos plantestofferne i almindelighed bestaaende af 
kulstof og vandstof, og hos de dyriske stoffer tillige af kvælstof. Han 
udtalte disse meninger i 2det oplag af lærebogen 1817, og to aar senere 
lagde han til, at den elektrokemiske theori og dermed den dualistiske lære 
ikke lod sig anvende paa de organiske forbindelser, der ved forraadnelse 
og gjæring kunde undergaa forandringer, hvortil intet tilsvarende kjendtes 
i den anorganiske natur, idet elementernes egenskaber i den organiske 
verden var modificerede under paavirkning af livskraften. Forestillingen 
om livskraften som den nødvendige betingelse for dannelsen af organiske 
forbindelser var paa denne tid almindeligt herskende, og man kjendte 
endnu intet exempel paa, at en virkelig organisk forbindelse lod sig frem- 
stille kunstigt, som laboratorieprodukt. Det var først i 1828, at man ved 
Wouters opdagelse af urinstoffets kunstige fremstilling lærte et saadant 
at kjende, men de nedarvede forestillinger om livskraftens uundværlighed 
holdt sig ikke destomindre endnu længe, og en lang tid gik hen, før 
Wouters synthese fik noget sidestykke. 
