1912 No. 2. 
BERZELIUS. 4I 
villig til at underkaste sig hvilkensomhelst straf, som BERZELIUS vilde paa- 
legge ham, og denne lod sig da atter forsone. 
Men saa kom der en alvorligere affare. LiEBic havde alt i nogen 
tid været beskjaftiget med en undersøgelse af de organiske syrer og 
syrernes natur idetheletaget, og var kommen tilbage til Davys og Dur oxcs 
opfatning af syrerne som vandstofsyrer, den BERZELIUS, som det vil erindre, 
i sin tid selv havde været inde paa, men atter forladt, og som han nu 
under den brevveksling, de ferte om dette emne, erklærede sig ganske uenig i, 
og navnlig var Liesics lære om de flerbasiske syrer, til hvilke GRAHAMs 
nogle aar forud udførte undersøgelse af fosforsyren havde givet det første 
stød, aldeles usmagelig for BERZELIUS. Allerede i 1837 havde Liesıc i 
forening med Dumas offentliggjort en foreløbig meddelelse herom, som 
BERZELIUS fandt at være et brud paa det smukke program, de netop havde 
meddelt for sit samarbeide, et brud paa den konsekvente opfatning af de 
organiske forbindelsers analogi med de anorganiske, og i aarsberetningen 
for 1837 sagde han da, at denne theori hørte til dem, som man straks 
kunde se var urigtige; allerede den- blotte idé om en syre, hvis atom for 
at mættes behøver 3 atomer surstofbase, fører bort fra grundsætningerne 
for alle atomvægtsbestemmelser. Han bad »vore med rette saa høit skat- 
tede medarbeidere, der synes at ville overtage det vanskelige hverv at 
opstille love for den kemiske sammensætning, om at erindre, at vi ikke 
blindt og uprøvet vil antage alt, hvad de forelægger os, og at vi ikke vil 
anerkjende nogen lovgivning, der ved nye love ophæver de bestaaende«. 
Denne sidste tirade er meget karakteristisk for den opfatning hos BERZELIUS, 
som nu oftere kommer frem, at den af ham grundlagte lærebygning var 
en lov for videnskaben; den maatte ikke krænkes eller røres ved. Men 
Lie lod sig ikke afholde fra det følgende aar, 1838, at offentliggjøre 
sin udførlige afhandling om syrerne, hvor han ligefrem erklærede, at 
syrer er vandstofforbindelser, i hvilke vandstof kan erstattes af metal, og 
at deres mætningskapacitet afhænger af deres vandstof eller en del af dette. 
Ved paa denne maade at nedbryde den af BERZELIUS opførte skranke mel- 
lem vandstofsyrer og surstofsyrer fandt Lresic — ligesom Berzetius selv i 
sin tid — at man vilde bringe de kemiske forbindelser i mere indbyrdes 
harmonisk forhold. De tidligere anskuelser om surstofsyrerne beroede kun 
paa en vilkaarlig antagelse, man havde vænnet sig til, men ikke paa nogen 
virkelig paavisning af, at syre og base er tilstede i saltene; det ved man 
jo intet om. BERZELIUS paa sin side fandt, at disse anskuelser var rene 
extravagancer, der førte ud fra den strenge videnskabs veie, og der blev 
nu en stilstand i brevvekslingen, som BERZELIUS dog gjenoptog i begyn- 
delsen af 1839 paa en elskværdig og imødekommende maade. Lirsic 
