PER _ - 
1912. No. 2. | BERZELIUS. 43 
hans omgang, og denne talte derom med Dumas, som var hans svigersøn. 
Dumas fandt snart ud, at de daarlige vokslys havde været bleget med klor, 
og deraf tog han anledning til at undersøge dette elements virkning paa 
organiske forbindelser, navnlig alkohol og terpentinolie. I 1834 offentlig- 
gjorde han sine iagttagelser, der havde ført ham til den regel, saa kaldte 
han det, at naar en organisk forbindelse ved indvirkning af klor berøves 
vandstof, vil den for hvert atom tabt vandstof optage et atom klor istedet. 
Dumas reserverede sig imidlertid udtrykkeligt mod herved at have opstillet 
nogen theori; han havde blot afledet en regel af de fundne kjendsgjer- 
ninger. Men hans noget yngre elev Laurent gik et djærvt skridt videre 
og opstillede theorien. Hans undersøgelse af naftalinderivaterne havde 
ført ham til det resultat, at de forbindelser, som har tabt vandstof og op- 
taget klor istedet, ikke destomindre i det væsentlige bevarer sin bygning 
og sin kemiske karakter. Klor kan tage vandstoffets plads og spille dets 
rolle, uden at atomernes arrangement undergaar nogen forandring — det 
kan substituere vandstof. Han gav disse anskuelser udtryk i sin saakaldte 
kjærnetheori, 1836. Kjærnerne, om hvilke de organiske forbindelser grup- 
perede sig, var kulvandstoffer, hvis vandstof lod sig erstatte af andre 
elementer. En saadan kjærne saa han f. ex. i den oliedannende gas, hvor 
alt vandstof successivt lader sig erstatte af klor, helt op til klorkulstof, 
og hvert af de saaledes dannede substitutionsprodukter kan forbinde sig 
direkte med klor paa samme maade, som kjærnen selv giver de hollandske 
kemikeres olie. Denne kjærnetheori adskiller sig ganske bestemt fra 
radikaltheorien, idet den ikke betragter radikalerne som uforanderlige atom- 
grupper, og dette kunde hverken BERZELIUS eller LiEBic, for hvem den 
organiske kemis saakaldte elementer maatte fremstille sig som uforander- 
lige, gaa med paa. Berzevius indskrænkede sig dog til i aarsberetningen 
for 1836 at bemærke, at han ansaa det ganske overflødigt at sige noget 
derom, medens LiEBiG optraadte skarpt mod Laurent. Men interessen 
for klorets virkning paa de organiske stoffer var nu vakt, saa der kom 
flere arbeider derom, og isærdeleshed kunde Maracuris undersøgelse om 
dets indvirkning paa ætherarterne (1837) tages til indtægt for theorien om 
vandstoffets substitution.  BERzELiUs forstod nu, at radikaltheorien var 
alvorlig truet, og han fandt, at det var paa tide at give sit ord med i 
laget; han skrev et brev til PELOUZF, som blev fremlagt i akademiet i mai 
1838, og rettede der et stærkt angreb paa Dumas” substitutionstheori, 
som han fandt ganske stridende mod kemiens grundprinciper, idet den 
ikke tog hensyn til, at klor og vandstof var saa vidt forskjellige 1 det 
elektrokemiske system, at der ikke kunde være tale om, at de kunde træde 
istedetfor hinanden... Dumas svarede eieblikkeligt, at han for sin del ikke 
