1912. No. 2. BERZELIUS. 45 
indtog BerzeLıws’ brev til WOHLER i annalerne, tilfeiede han i en eiter- 
skrift, at han ikke kunde være enig med BERZELIUS, da alt det, denne der 
havde fremsat, kun hvilede paa ganske ubeviste hypothetiske forudsæt- 
ninger; han henviste til permanganaternes og perkloraternes isomorfisme 
og mente, at naar mangan og klor saaledes kunde træde istedetfor hin- 
anden uagtet disse to elementers forskjellige egenskaber, saa maatte vel 
noget lignende kunne ansees muligt for andre elementers vedkommende, 
men han vilde dog ikke følge Dumas i den almindelige udstrækning, som 
denne gav substitutionstheorien. 
Den nye retning i kemien fremlagde stadigt nye experimentalarbeider 
og opdagelser; men mod disse havde BERZELIUS nu kun hypotheser at 
stille op. Erpmanns og Laurents fremstilling af isatin samt klorisatin 
og biklorisatin nedsagede ham vistnok til i aarsberetningen for 1841 at 
medgive, at substitutionstheoriens formler for isatinderivaterne var de 
simpleste; men — sagde han, det simpleste er derfor ikke netop det 
rigtigste, og saa greb han til den udvei at lade klorisatin og biklorisatin 
vare hypokloriter af forskjellige hypothetiske radikaler. Men det hjalp 
ikke. Og da Dumas’ elev, den belgiske kemiker MELSENS, i 1842 havde 
fundet, at trikloredikesyren ved natriumamalgam lader sig fere tilbage til 
edikesyre, saa var det ikke længere muligt for Berze ius at tillægge de 
to forbindelser en forskjellig konstitution. Han betragtede nu edikesyren 
som en parret forbindelse og skrev 
edikesvre - i £ = 2 - CH, = GO; — H,O 
trikloredikesyre . . . . GCl,.GOs; + HO, 
men dermed havde han i virkeligheden anerkjendt substitutionen, om han 
end aldrig indrømmede det. 
Efter at Lıesıcs senere saa berømte elev A. W. Hormann ved frem- 
stillingen af anilinets substitutionsprodukter havde gjort substitutionen til 
et anerkjendt faktum i alle afsnit af den organiske kemi, gik endelig 
LiæBiG selv over; han fandt det nu godtgjort, at forbindelsernes karakter 
ikke alene afhænger af de deri indeholdte elementers natur, saaledes som 
den elektrokemiske theori forudsætter, men at den væsentlig betinges af 
den maade, paa hvilken disse elementer indbyrdes er forenede. 
Saaledes havde efter en to-aarig feide den unitære retning seiret 
over hele linien. 
Kampen om substitutionslæren havde været meget bitter; den havde 
været stærkt krydret med personlige ubehageligheder og affødte endel 
spændte forhold. For BErzELıus’ vedkommende mærker man tydeligt, at 
han havde følt sig saaret, og i hans selvbiografiske optegnelser, hvor dog 
