46 TH. HIORTDAHL. M.-N. Kl. 
de allerfleste mere bekjendte samtidige er omtalte, finder man ikke en 
eneste gang navnene Dumas og LIEBIG nævnt. 
Den sidstnævnte var, saa stridbar han ellers kunde være, nu bleven 
inderlig kjed og lei af at slaas om bare theoretiske spørgsmaal, og han 
søgte sig et andet mere praktisk arbeidsfelt, som han da holdt sig til hele 
livet igjennem. Sit nye arbeidsfelt fandt han i den levende natur; der 
var opgaver nok at løse. I 1840 udgav han sin agrikulturkemi, et værk, 
der som bekjendt medførte en total omvæltning i læren om planternes 
ernæring. Medens man hidtil havde ment, at planterne ligesom dyrene 
nærede sig af organiske stoffer, at hovedkilden til deres ernæring var humus- 
jorden og den dyrisk-vegetabilske gjødsel, saa paaviste nu LiEBıG, at kilden 
udelukkende er at søge i den anorganiske natur. Planterne lever af kul- 
syregas, vand, ammoniak og mineralstoffer, men humus og gjødselen virker, 
foruden ved sine mineralstoffer, kun indirekte, idet de dekomponeres til 
kulsyregas og ammoniak. LieBiGs bog vakte umaadelig opsigt; den kastede 
et nyt lys og vakte nye tanker om videnskabens allervigtigste spørgsmaal, 
sagde tidens første fysiolog, JOHANNES MÜLLER i Berlin. Men BERZELIUS 
forstod det ikke; han fandt, at det man virkelig vidste om disse ting, paa 
langt nær ikke berettigede LiEBiG til at optræde med saadan sikkerhed; 
den mening, at kulsyregas, vand og ammoniak skulde være hovedmate- 
rialerne for planternes dannelse havde, saa mente han, i landmændenes 
erfaringer altfor meget imod sig til endog blot at kunne betragtes som 
sandsynlig, og han tilføjede, at denne maade at behandle videnskaben paa 
vistnok kunde give en underholdende læsning, men den var ikke andet 
end farvespillende sæbebobler, som ved neiere prøvelse maatte blæses 
væk, saa der ikke engang blev saa meget igjen som den draabe sæbevand, 
hvoraf de var dannede. 
I 1842 udgav LiEBIG sin dyrkemi, som han udbad sig tilladelse til at 
tilegne BERZELIUS, idet han sendte ham til gjennemsyn en begeistret dedi- 
kation, som han havde udarbeidet sammen med WÖHLER, men BERZELIUS 
frabad sig den og ønskede kun de faa ord: til min ven J. J. BERZELIUS 
som tegn paa inderlig hengivenhed og oprigtig højagtelse. Idet BERZELIUS 
i aarsberetningen takkede LIEBIG, gjorde han opmærksom paa, at han selv 
alt fra ungdomsaarene havde havt interesse for dyrefysiologien og udført 
mange undersøgelser i denne, men han maatte sige, at hans anskuelser 
herom var meget forskjellige fra LiEeBiGs, og han fremhævede særligt, at 
man i videnskaben maatte gjøre forskjel paa det paalidelige, det man 
faktisk vidste, og paa det sandsynlige, probabiliteterne. Men, tilfeiede han, 
om to venner end har forskjellige meninger, maa dette ikke betragtes som 
