1912. No. 2. BERZELIUS. 47 
tegn paa formindsket agtelse eller venskab, for i den videnskabelige dref- 
telse maa de personlige hensyn træde tilside. 
Dette var vel nok, men BERZELIUS kunde heller ikke forstaa denne 
bog af Liesic. Med sin nøgterne aarvaagenhed ligeoverfor alt nyt i viden- 
skaben, som ikke var fuldt prøvet og bevist, opfattede han ikke storheden 
eller betydningen af de nye meninger, som her kom til orde, men idet 
han særligt fæstede sig ved forskjellige enkeltheder, der vistnok neppe 
altid var tilstrækkeligt paaviste eller begrundede, saa han en fare for viden- 
skaben i den djærvhed, hvormed Liesie af disse udledede vidtgaaende 
almindelige slutninger; han talte om kemikere, som uden at have anelse 
om nødvendigheden af dybe, specielle og alle enkeltheder omfattende 
anatomisk-fysiologiske kundskaber, i store raske træk tegner de kemiske 
fænomener, der foregaar i livsprocessen, og han tilfeiede, at denne lette 
art fysiologisk kemi, der laves ved skrivebordet, er saameget farligere, naar 
den udføres med saa megen aandrighed som LiEBics. 
Der er ikke nogen tvivl om, at BERZELIUS ved denne kritik af Liesie 
handlede ud af en ærlig videnskabelig overbevisning. Men skal man være 
sandheden tro, kan man ikke undgaa at tilføje, at der er træk i hans op- 
træden her, som vanskeligt kan tydes anderledes end som udslag af en 
” personlig bitter stemning, som den ellers saa forsonlige og venligt sindede 
mand ikke var istand til at frigjere sig fra, og som gav baade indholdet 
og formen af hans kritik et pinligt præg af overdrivelse. Naar Liesic 
optog fysiologisk-kemiske emner, som BERZELIUS tidligere havde beskjæf- 
tiget sig med, tog denne ham det ilde op, at han lod sine elever tage del 
1 undersøgelserne, at han brugte rene begyndere til at korrigere ham, 
den erfarne gamle; eleverne mente han saa gjennem LiæBics briller, saa 
de bare fandt, hvad han vilde der skulde findes; han betragtede dem som 
forudindtagne og forførte vidner, og var det urigtigt at bruge saadanne 
i en almindelig juridisk proces, saa var det endnu meget værre at betjene 
sig af dem i en videnskabelig strid. — Men det kan ikke have nogen 
interesse at oprippe flere enkeltheder af alt dette. Der faldt fra begge sider 
stærkere og stærkere udtryk, og det hele endte med et brud (1845), der 
trods WoHrERs og andre venners forsøg paa at gaa imellem forblev 
definitivt. 
Med WonrER vedblev BERZELIUS uden nogen afbrydelse at staa i det 
venskabeligste forhold og jævnlig brevveksling. Wonrer viste ham ogsaa 
mange tjenester, især ved at oversætte hans lærebog og en stor del af 
aarsberetningerne. I et af brevene til WOHLER skriver BERZELIUS, i 1844, 
idet han giver udtryk for sin glæde over de mange smukke arbeider fra 
laboratoriet i Gottingen, at han nu føler sig som en gammel kusk, der 
