48 TH. HIORTDAHL. M.-N. KI. 
ikke længere orker selv ar fere temmen, men som godt liker at here 
andre smelde med sveben. BERZELIUS' seneste aar var ogsaa mindre op- 
taget af experimentale undersøgelser. Det var de literære arbeider, som 
nu var blevne hans hovedbeskjeeftigelse; han redigerede aarsberetningerne 
lige til sin ded, og han skrev selv paa tysk lærebogens ste udgave, der 
i 5 bind udkom fra 1843— 1848. 
Om end BERZELIUS skrev dette for den store verdensliteratur bestemte 
værk paa et fremmed sprog, saa havde det dog, som vi flere gange har 
havt anledning til at se, altid været ham magtpaaliggende at faa sine 
arbeider ud paa morsmaalet, selv om det kostede ham opofrelser, som i 
hans yngre dage faldt ham noksaa besværlige. Svenska akademien, der 
er det svenske sprogs og den svenske literaturs vogter, paaskjennede og- 
saa saavel hans interesse for morsmaalet, som den glimrende fremstillings- 
evne han udviklede i det, og det optog ham 1 sin midte som anerkjen- 
delse af hans behandling af sit sprog i den videnskabelige fremstilling; 
det var i 1839, at han tog sæde mellem de aderton. 
Samme aar var der udgaaet en opfordring til de tre nordiske landes 
naturforskere om at mødes i Göteborg for at forhandle om stiftelse af 
en forening med regelmæssige nordiske naturforskermøder som formaal. 
BERZELIUS lagde ikke skjul paa sine tvivl om, hvorvidt en saadan institu- 
tion, som havde hentet sit forbillede fra Tyskland og England, vilde passe 
for de nordiske rigers smaa forhold; men da det var bleven bestemt, at 
det første møde skulde holdes i Kjøbenhavn 1840, fandt han at burde 
deltage, og han sørgede for, at der af offentlige midler blev stillet et 
beløb til disposition for Vetenskapsakademien og universiteterne for at 
lette ubemidlede videnskabsmænd adgangen. Andet møde afholdtes 1842 
i Stockholm, og for dette var BERZELIUS den selvskrevne præses. 
At opregne alle de aeresbevisninger, inden- og udenlandske, som til- 
faldt BERzELIUs, behøver vi ikke at opholde os ved; vi skal alene nævne, 
at han i 1841 af rigsdagen fik en anseelig livsvarig pension som belønning 
for sine udmærkede fortjenester. 
Den 7de august 1848 afsluttede han sit virksomme liv. HEINR. Rose 
holdt i Berlinerakademiet en storartet mindetale over ham, og hans lands- 
mænd har reist hans broncestatue i den smukke park i Stockholm, som 
baerer hans navn. 
Naar vi ser tilbage paa det billede, vi har segt at tegne af den store 
svenske kemikers livsværk, lægger vi mærke til, at det falder i to afsnit, 
det første og længste betegnet ved grundlæggende arbeider paa snart sagt 
alle. felter af kemien, medens det andet har sit hovedindhold i kritiken 
