50 
TH. HIORTDAHL.  BERZELIUS. M.-N. Kl. 1912. No. 2. 
som ikke er virkeligt gjennemarbeidede og definitive. Man mærker dette 
i Liesics fysiologisk-kemiske arbeider; han saa saa mange store og vigtige 
resultater umiddelbart for sig, at det blev ham mindre væsentligt, om en 
eller anden sekundær sag, han betjente sig af, kunde staa for en alsidigt 
indgaaende prøvelse. Og naar det, som dengang for LieB1G, gjælder lige- 
frem at revoltere videnskaben, har man ogsaa tregheden i det hidtil 
bestaaende og anerkjendte at tage i betragtning, og mod den ligger det 
nær at anvende et overskud af kraft, saa man let kommer til at gaa noget 
videre og skarpere frem, end de forhaandenværende faktorer strængt taget 
tilsteder. Klassikeren har det paa en ganske anden maade; han arbeider 
roligt, ihærdigt og uafbrudt, i lange tider dag for dag med samme maal for 
eie, saaledes som BERZELIUS gik i over ti aar med de kemiske proportioner; 
han søger, ligesom BERZELIUS dengang, at bearbeide sit problem saa ind- 
gaaende, at hverken han selv eller nogen anden for tiden vilde være 
istand til at skaffe en bedre løsning. 
Eller, for at bruge en af Osrwarps lignelser, der meget forneieligt 
er taget fra zoologien, romantikeren er som gjøgen, der lader sig nøie 
med at faa lagt sine æg, og saa lader andre have umagen med at ud- 
klække dem, medens klassikeren er som den trofaste bjørnebinne, der 
steller med ungen og ikke et øieblik slipper den fra sig, før den er fuldt 
færdig udviklet; han kommer ved den langvarige beskjæftigelse med en 
og samme ting i et saa meget nærmere forhold til den, bliver glad i den 
og forsvarer den med næb og klør, hvis nogen angriber den. Fra dette 
synspunkt maa man forstaa BerzeLius’ modstand mod den unitære retning 
i kemien og hans kritik over LieBies nye tanker. 
I BERZELIUS’ konservative klassikertemperament var ganske vist ogsaa 
indvævet et træk nationalkarakter, som i hans senere tid gjorde sig mere 
gjældende, dette træk, som har en saa typisk repræsentant i ham, 
som kunde icke vika, 
blott falla kunde han. 
Men det er langt fra, at BERZELIUS for os staar som den faldne. Vi 
ser, at hans ungdoms og kraftige manddoms livsværk endnu lever og 
blomstrer, og netop der, hvor han mødte den stærkeste modbør, har efter- 
tiden i det væsentligste givet ham ret. Hans atomvægter, som i over en 
menneskealder var skudt tilside, er, paa faa undtagelser nær, gjenoptagne, 
og vi alle bruger dem hver dag, medens de dualistiske anskuelser, ved 
hans berømte landsmands lære om den elektrolytiske dissociation, efter 
nederlaget er gjenopstandne i en renere og fuldkomnere skikkelse. 
Trykt 30. mai 1972. 
