4 K. O. BJØRLYKKE. M.-N. Kl. 
ning, at »denne strækning omkring centrum eller mellem Dal og Trygstad 
(nu Jesseim) jernbanestation hoist sandsynlig er sand og rullesten helt 
ned (altsaa den gamle banke)«, og i 1871 (Om skuringsmærker o. s. v. 
i Norge s. 58) uttalte han om Romerikets store sandslette: »Om en 
skjult moræne, som for en del kunde have bidraget til sandets oplægning 
saa heit, her er tilstede strækkende sig under plataaet, er endnu uavgjort.» 
Broccer skrev i 1877 (Geol fóren.s i Stockholm förh.) »Om beskaffen- 
heten av gruset ved Hauersater paa den romerikske slette» og kom til 
det resultat, at grustakets lag syntes bestaa av »oprindelig i istiden ved 
gletscher fremslæpt morænegrus, som av rindende vands ombvirvlen er 
paa ny bearbeidet ved havkant, hvorved stenene har mottat sin kant- 
rundede form samt avleiedes 1 skikter.« 
Anpr. M. Hansen indførte i 1890 (Strandlinjestudier) benævnelsen »den 
epiglaciale periode« for det avsnit i den sidste storbræs avsmeltning, da 
isen gik til »sydenden av de store indsjoer Mjosen, Hurdalssjo, Rands- 
fjord, Sperellen o. s. v.«, men han anfører ingen detaljundersokelse av 
forholdene paa de nævnte steder. 
Broccer anfører (i »Nivaaforandringer etc.« 1900 og 1901), at bræ- 
randen synes at maatte ha trukket sig forholdsvis rask tilbake fra det 
epiglaciale trin (ved Hauersæter), »idet store endemoræner, saavidt jeg 
har seet, ikke findes nogensteds ved Mjøsen før ved spærret mellem 
Hamar og Løiten. Under denne raske avsmeltning avsættes da det 
mægtige vexellagede ler bak dammen ved Mjøsens sydende« (s. 194). 
Videre uttaler han, at medens lerterrænget paa Romerike gir ind- 
trykket av et utpræget terrasselandskap, gir derimot hoideryggen om- 
kring Hauersæter »mere indtrykket av et morzenelandskap med smaa 
lave aasrygger, med aasgroper o. s. v.« (s. 181). 
Endelig har Oyen (i Nogle bemærkninger om raperioden i Norge 
N. G. T. B. II no. 7) nylig meddelt et »morznekart, Kristianiafjord— 
Mjesen«, hvor han avsætter de 5 tidligere kjendte morænetrin: Ra- 
trinnet ved Moss, Aas-trinnet ved Aas og Ski, Aker-trinnet ved Mari- 
dalsvandet og syd for Grorud og det litet utviklede trin nord for Lille- 
strømmen, som han benævner Romerik-trinnet. Disse fire trin henfører 
han til Raperioden!. Efter raperioden fulgte ifølge Øven det saakaldte 
Mytilusnivaa, en forholdsvis mild periode, da havet i Kristiania- 
trakten gik til 205—220 m.s heide, og derefter følger Øvens 
à 
»Denne egentlige Ra-periode avsluttes saa med det ovennævnte Romerik-trin, der 
paa flere steder kan folges som en meget utvisket dobbeltrække over den sydlige og 
midtre del av Romerikssletten, og til dettes opstikkende terrasser og morænekupper 
slutter saa det inden samme egn rikt optrædende Portlandiaforende ler sig, ikke 
som en faciesdannelse, men i diskordant stilling som en yngre avsætning" (l. c. s. 3r) 
