IQ12. No. A. OM GRYTEHOL OG PYTFLATEDANNELSE PAA ROMERIKE. VE 
istunge, som har arbeidet sig sydover mot terrængets heldning fra Mjosen 
(124 m.) og Hurdalssjoen (175 m.) til Hauersæter (217 m.) og Jesseim 
(203 m.), hvor den stødte mot fast fjeld. Rikelige mængder av losma- 
teriale, særlig sand og grus, som bræelvene har skyllet utover de gravende 
og rotende bramasser. Sandsynligvis har havet og bølgerne ogsaa 
spillet en rolle ved planlæggelsen av dette store sandplataa; men herom 
vil jeg ikke uttale mig nærmere ved denne anledning. 
En mildere temperatur eller formindsket nedbør har tvunget land- 
isen til at trække sig nordover, mens de efterladte begravede ismasser 
har holdt sig endnu i lang tid i jorden. Først efter at landet var steget 
betydelig og klimaet var blit mildere, kunde disse begravede ismasser 
smelte bort og i sit sted efterlate de dype forsænkninger, som nu danner 
de talrige smaasjøer eller mindre grytehol. Efterat isklumperne var bort- 
smeltede, kan havet neppe ha gaaet over disse trakter, for isaafald 
maatte forsænkningerne være blit utfyldte av boigerne ved det let be- 
vægelige sandmateriale, som omgir dem. 
Man har et maal for isklumpernes størrelse i de nu synlige for- 
sænkninger. Paa enkelte steder kan der vel paavises en mindre erosion 
av overflatevand eller smaabække, hvor saadanne findes; men en saadan 
erosion er paa de fleste steder hoist ubetydelig. Den omgivende jordart 
bestaar som nævnt mest av sand, hvori overflatevandet har let for at 
trænge ned, og for flere av de smaatjerns vedkommende, som ikke har 
avløp, gjælder det, at tjernets vandflate svarer til grundvandstanden paa 
stedet; hos andre, særlig de som har synlig avløp, ligger derimot vand- 
flaten lavere end grundvandstanden, og hos disse finder man ofte vandsig 
og vandaarer, der kommer frem lavest i sideskraaningerne, Den del av 
nedbøren, som ikke fordunster (sigevandet), baner sig altsaa vei gjennem 
jorden og samler sig kun sjelden i bække, som kan bevirke erosion. 
Jeg nævnte tidligere, at denne. del av Romerike i hovedtrækkene 
danner en flate; men dette er dog ikke saadan at forstaa, at vi har en 
ganske jevn terrasseflate for os; tvertimot er overflaten, selv om man 
bortser fra de nævnte forsænkninger, paa mange steder temmelig ujevn 
og bølgende ved gjerne flate rygge. Man har saadanne rygge ved Jesseim, 
og de er meget fremtrædende ved Hauersæter, hvor man har etslags 
knutepunkt, idet de utvaskede løsmasser her naar den største hoide over 
havet, ca. 225 m. Ogsaa sandflaterne nord for Hauersæter er noget 
ujevne, særlig henimot Dal hovedgaard, hvor man har flere større sand- 
rygge. Vest for Dal st. har man heller ingen jevn sandflate, men hyppig 
mindre forsænkninger og opstikkende sandrygge, der indeholder næve- til 
hovedstore rullestene ; ryggene har her ialmindelighet en nord-sydlig retning. 
