Fortale. 
IE eae er ganske vist den udviklingsproces, som videnskaben 
fremforalt skylder sin vext og udfoldelse. Den stadig fortsatte specialisering 
er en livsbetingelse for videnskaben; thi hvis den opherer, vil den videnskabe- 
lige forskning de. Men intet gode faaes gratis; jo større værd, desto heiere 
pris, og fremskridt i én retning kjobes altid med tilbagegang i en anden. 
Jo videre specialiseringen drives, desto nedvendigere bliver det, at en 
anden — om man saa vil modsat udvikling — kommer kraftig til udfoldelse, 
saa den effektivt kan hemme den største af alle videnskabens livsbetingelser 
— specialiseringen; thi denne anden udvikling, integrationen, er ogsaa en ned- 
vendig betingelse for, at videnskaben skal kunne leve. 
Vi er da ogsaa glædeligvis stadig vidne til, hvorledes fænomener, som 
har været iagttagne og behandlede af de fra hverandre fjernest staaende 
videnskabsgrene, feres sammen, og hvorledes en heldig kombination af disse 
fra saa fjerntliggende egne stammende fænomener kan lede til de største frem- 
skridt og legge grunden til nye videnskabsgrene. 
Indtil de par sidste tiaar af forrige aarhundrede var den kurmeessige behandling 
af de enkelte syge lægernes altoverveiende hovedopgave, og baade læge- 
kunsten og den medicinske videnskab beskjzftigede sig derfor i aldeles over- 
veiende grad med de emner og opgaver, som først og fremst indstiller sig 
for den ved sygesengen behandlende lege. Men stillingen forandredes lidt 
efter lidt. En væsentlig del af det medicinske arbeide blev forlagt fra syge- 
stuen og lægekontoret til laboratoriet; og den hygieniske kamp for at hindre 
sygdommens indtræden og udbredelse blev en ligesaa vigtig del af lægekunstens 
gjøremaal som den egentlige sygebehandling. Skridt i skridt med denne ud- 
vikling voxede forstaaelsen af, at den medicinske — specielt den psykiatriske 
— hjælp er uomgjængelig nødvendig under kampen mod de sociale onder ; 
og ikke blot mod sindssygeondet og alkoholismen, men ogsaa mod lovover- 
trædelsesondet, prostitutionen og pauperismen paakaldes i stadig større og 
større udstrækning psykiaternes hjælp. 
Den medicinske videnskabs omraade blev herunder stadig udvidet, og 
samtidig dreves specialiseringen videre og videre uden iagttagelig grænse, 
Men i-og med denne udvikling voxede trangen til nye integrationer, og i 
psykiatrien kom denne trang til at gjøre sig gjældende med særlig stor styrke. 
Retspsykiatrien er fremstaaet ved en sammenstøbning af medicinske og 
sociologiske — specielt juridiske — kundskaber, og den maa stadig hente 
næring fra sine modervidenskaber; men ikke nok hermed, den kan heller ikke 
