FØRSTE KAPITEL. 
Om fortidens psykologiske og psykiatriske forestillinger og begreber. 
I. 
p et primitivt kulturtrin personificerer de barbariske stammer alt 
det, som omgiver dem, baade levende og livlost, fra stenen til mennesket. 
Alt har to naturer, eller det er, om man vil udtrykke det saa, dobbelt- 
vaesener, sammensatte af to elementer. Den hele natur er belivet og kan 
handle. Naar skredet fra fjeldsiden styrter ned i dalen, da er det fjeldet, 
som har kastet stenene ned, ligesom vinden har blæst bort de terre blade 
eller manden har slynget ud en sten eller stok (Animisme) !. 
Man maa dog meget tidligt have indseet, at der er forskjel paa disse 
tilfælde. Fjeldet kan nok kaste stene, men ikke selv gaa, vinden kan baade 
blæse bladene bort og selv bevæge sig; men kun manden kan vælge ret- 
ning og maal for stenen eller stokken. 
Under paavirkning af disse og lignende erfaringer, og eftersom mennesket 
forbedrer og forflerer sine redskaber og efterhaanden i stigende grad under- 
lægger sig naturen, indskrænkes den dualistiske verdensopfatnings omraade. 
Endelig skaber — som nedenfor nærmere skal omhandles — iagttagelsen 
af respirationen en ny opfattelse af sjæl og liv. Dualismen indskrænkes da til 
kun at gjælde mennesker og dyr (og tildels planter), og det er altsaa nu kun 
disse, som opfattes som væsener med sjæl. 
Menneske, dyr (og tildels plante) danner nu en verden for sig, men 
denne verdens to eller tre komponenter er fremdeles paa det nøieste knyt- 
tede til og afhængige af hverandre. 
Totem-institutionen lærer os, hvor nøie det enkelte menneskesamfund 
kan fele sig knyttet til en bestemt dyreart (sjelden planteart), og sjæle- . 
vandringsdoktrinen hævder, at den ene del af dobbeltvæsenet, sjælen, kan 
vandre fra dyr til menneske og tilbage til dyr i en stadig kredsgang. 
Den dualistiske verdensopfatning er naturligvis resultatet af en meget 
langvarig og overmaade sammensat udvikling, hvis rødder stikker meget 
dybt og spriker langt fra hverandre. Vi har dog i denne afhandling kun 
1 Ofte tænker man sig jo fremdeles livløse gjenstande som handlende. Jfr. sproglige 
udtryk som: „Skibet kastede anker", „Uveiret slog ned kornet", 
Vid.-Selsk. Skrifter. II. H,-F. Kl. 1912. No. Io. 1 
