6 PAUL WINGE. M.-N. Kl. 
dristig. Furor er af samme stamme som det græske Hw (Juuóc), den 
indoeuropæiske rod er dhu, som nedenfor nærmere skal omtales. 
Der maatte vistnok meget tidligt opkomme behov for en sproglig be- 
tegnelse for den generelle sansepaavirkning (varme, larm og slag), og 
forestillinger om larm vil let glide over i idéen om søvn og drøm. Vi 
har ogsaa sproglige vidnesbyrd om denne udvikling. — Oprindelig har 
man antagelig havt de samme ord for »sovn« og »drøm«, og disse er da 
senere specialiserede, men med forskjelligt valg i de forskjellige sprog. — 
Det danske ord drøm (norsk draum) er beslægtet med græsk %v00ç (990U20c), 
som betyder »larm«, »stei«, og det angelsachsiske dream, som betyder 
det samme, men dernæst ogsaa »moro«, »lystighed«. Det engelske dream 
betyder derimod »drøm«. 
Naar udaandingen hindres, føles det, som om luften maa presse sig 
frem gjennem en trang aabning, og hvis hindringen vedvarer eller øges, 
indtræder den affekt, vi kalder angst. Roden i ordet angst er ang, som 
betyder »trang«. 
Jeg har indskrænket mig til at tage exempler fra den indoeuropæiske 
sprogstamme, men vil tilføje, at det selvsamme fænomen gjenfindes ogsaa 
i semitisk (jfr. hebraisk rwach), finsk-ugrisk (jfr. finsk henki) og ialtfald i flere 
af de vilde folkestammers sprog. Det tør saaledes formentlig betegnes 
som generelt. 
Vi ser saaledes, at iagttagelsen af expirationsfænomenet danner grund- 
laget for en hel række sproglige udtryk, som er de selvsamme for »vind« 
og »sjæl«, et forhold, som kraftig støtter den anskuelse, at urmennesket 
har opfattet vinden, expirationsluften og sjælen som et og det samme. 
Men vinden — det er sjælen — styrer ikke blot mennesker og dyr; 
den bevæger ogsaa træernes blade og havets bølger. Den bringer varme 
og kulde; den kan bringe ilden til at flamme op, men den kan ogsaa 
slukke den. 
Det ligger da i en primitiv tid nær at tænke sig en sjæl eller aand 
som kilde til enhver kraftytring, hvis aarsag man ikke umiddelbart kan er- 
kjende. Denne tankegang er vel det vigtigste af de motiver, som leder 
det primitive menneske til at belive og personificere den hele natur; men 
den finder en væsentlig støtte i dremmeoplevelserne!. Vi ser jo i drømme 
1 Enkelte gravfund synes at tyde paa. at der har existeret afvigende forestillinger om 
sjælens liv og opholdssted efter døden. Man synes dels at have forestillet sig, at 
sjælen fremdeles havde tilhold i den afdødes legeme (eller ialfald i hans grav), og at den 
efter kortere eller længere tid selv døde; dels har man henlagt sjælens bolig til et 
fjerntliggende dødsrige og ment, at sjælen levede evigt. Den første forestilling er vel 
ældre, den anden yngre og først opkommen i sekundærtiden. Herom mere nedenfor. 
