— re 1 
IQI2. No. 10. PSYKOLOGISKE OG PSYKIATRISKE FORESTILLINGER OG BEGREBER. 7 
| ikke blot levende og afdede mennesker, men ogsaa dyr, planter, bjerge, 
| have osv.; det ligger da for det primitive menneske nær at tænke sig, at 
| det er bjergenes og havenes sjæl, vi ser, paa samme maade som vi ser 
| menneskenes og dyrenes. lagttagelsen af skygge- og speilbilledet stetter 
ogsaa denne tankegang !. 
Jagttagelsen af expirationsluften er saaledes animismens forudsætning. 
Animismen taber under sekundærtiden sit herredømme over den liv- 
løse natur, fjeldet har ikke længer nogen sjæl; men den beholder det væ- 
sentlige af sit omraade — den levende natur — tilbage, og indenfor dette 
hersker den med uafkortet autoritet hele det følgende tidsafsnit. 
II. 
Mennesket har utvilsomt meget tidligt iagttaget den dybe indaanding. 
Man føler jo, hvorledes man indsuger luft under denne, og man erfarer, 
at den efterfølges af en kraftig udaanding. Det ligger da nær at slutte, at 
den luft, som udaandes, er den samme som den, der strax i forveien var 
indaandet, og videre, at den udaandede luft altid i forveien har vaeret ind- 
aandet. Det maa derfor antages, at mennesket allerede paa et temmelig 
primitivt standpunkt har iagttaget inspirationen; og da først dette store 
fremskridt var gjort, var skridtet neppe langt, fer man erkjendte den rhyt- 
miske bevægelse, med andre ord lærte at forstaa respirationen som et 
sammenhørende fænomen, som to sider af den samme sag. 
Den ferste felgeslutning af denne erkjendelse maatte blive den, at den 
ferste inspiration er den ferste livsfunktion; og efter denne udvikling har vi 
et spor i ıste Mosebog, kap. 2, v. 7, hvor der fortælles, at »Gud Herren 
havde dannet mennesket av støv og blæst livets aande i dets næse, og 
mennesket blev til en levende sjæls. 
Hermed er mennesket traadt ind i den sekundære tid. 
Mennesket iagttager nu, at der er noget inde i legemet, som bevæger 
sig, og at dette er grunden til respirationen. Ophører først indaandingen, 
saa slutter ogsaa udaandingen (og vice versa) med den følge, at livet ud- 
slukkes. 
Dette, som bevæger sig inde i legemet, bliver paa denne maade at 
opfatte som det væsentlige, det som ikke et eieblik kan stanse, uden at 
1 Denne antagelse volder dog sproglige vanskeligheder, da de indoeuropæiske ord for 
»Skygge- og speilbillede^ (græsk ozıd, gotisk skuggwö, norsk skugge) aabenbart hid- 
rører fra sekundærtiden. 
