IO PAUL WINGE. M.-N. KI. 
sprog) blev identificeret med et eller flere af brystorganerne, f. ex. hjertet 
eller mellemgulvet, laa det nar at overfere det ord, som betyder »liv« (vita), 
til det paagjældende organ. Herfra til at benytte ordet om det hele bryst 
(i hvilket jo vedkommende organ er beliggende) var skridtet neppe langt, 
og har ordet først antaget betydningen »bryst«, er overgangen til at betyde 
»den hele krop« let. 
Forestillingen om den vedvarende bevægende kraft har ogsaa fundet 
sprogligt udtryk i de indoeuropæiske sprog, f. ex. i ordet »livskraft«. Det 
tør maaske ogsaa være muligt, at det græske Pia, kraft, og Bratw, betvinger, 
er af samme rod som oc, liv; men denne etymologi forkastes af etymologerne. 
Roden i ßiog er den samme som i latin vivus og vita og i gotisk grus 
(angelsachsisk cwic) samt norsk og dansk kvik (jfr. norsk verb. kveikja), 
der betyder »levende«, samt norsk Avikindi, dyr. 
Forestillingen om sjælen som noget vedvarende, i modsætning til le- 
gemet som noget forgjængeligt, maa logisk lede til at opfatte sjælen som 
noget immaterielt og legemet som noget materielt; og denne opfatning 
støttes mægtigt af den religiøse udvikling!. 
Med det rigere forestillingsliv og det fuldkomnere sprog bliver natur- 
ligvis ogsaa drømmene righoldigere; og i den religiøse kultus kommer 
efterhaanden drømme og drømmetyderi til at spille en hovedrolle. Reli- 
gionerne kommer saaledes til stadig at skjærpe distinktionen mellem den 
immaterielle sjæl og det materielle legeme og at trække det sjælelige frem 
i forgrunden som det ene fornødne. 
I drømme reiser man selv uden hindring af tid og sted, og i drømme 
mødes man atter med sine døde, der kommer fra og gaar tilbage til graven 
eller skyggernes land. Under sine besøg giver de døde trøst og veiled- 
ning, eller de bebreider og advarer de gjenlevende. Hvad den drømmende 
ikke forstaar af sine oplevelser under drømmen, det udlægger drømme- 
tyderen for ham, og han føler sig benaadet, advaret eller straffet. De 
afdøde bliver de efterlevendes beskyttere og dommere; det bliver dem, for 
hvem man har at beie sig i ærefrygt. Med andre ord, Animismen antager 
form af fædredyrkelse. 
Under denne udvikling kommer sjælebytningslæren til udfoldelse; og 
denne lære kan kortelig skitseres saaledes: 
Sjælen bor i legemet, og disse to er saaledes under menneskets liv 
her paa jorden forenede med hinanden. Ved døden skilles de for altid, 
1 Naar denne forestilling først er fæstnet, maa idéen om, at sjælen selv kan dø, fortrænges 
af den nyere opfatning om dens evige liv. Ligbrændingen, der indførtes i Norge i 
Broncealderen, viser utvilsomt, at den nyere lære paa den tid var trængt igjennem, 
og man har vel troet, at sjælen ved legemets forbrænding blev løst fra dette. 
