ud i ——" C 77 
912. No. 10. PSYKOLOGISKE OGPSYKIATRISKE FORESTILLINGER OG BEGREBER. II 
eller ialtfald forenes de ikke paany før ved den store dommedag!. Alle- 
rede under livet her paa jorden kan der dog finde en midlertidig adskil- 
lelse sted. Under søvnen kan sjælen for en kort tid forlade legemet, og 
drømmene kan isaafald fortælle om dens oplevelser i fjerne egne. Dvalen 
er en langvarig dyb sevn?, og særlig under denne tilstand er der rig an- 
ledning for sjælen til at besøge fremmede verdener; og efter hjemkomsten 
til legemet kan den saa i Dantes »Divina Commedia« eller vort 
»Draumkvaede« fortælle grufulde scener om de fordømtes evige pinsler. 
Naar sjælen under søvn eller dvale forlader legemet, gaar den ofte ind i 
et dyrlegeme? og foretager i dette sine reiser. 
Medens sjælen er fraværende fra legemet, kan dens plads optages af 
en fremmed aand, der kan være af god og høiere, eller af en ond, af uren 
og lavere natur. Bytningen kan være en guddommelig naadesakt, men 
den kan ogsaa være et djævelens verk. 
Digterens sang og profetens visdom er begge den fremmede aands 
verk; men de kramper, som martrer de djævelbesatte, skyldes ogsaa den 
samme aarsag. 
Naar en fremmed aand har taget bolig i legemet, da er personlig- 
heden helt igjennem forandret, thi legemet er kun sjælens verktei. Naar 
derfor et saadant menneske har forandret karakter, har syner og hører 
stemmer samt taler og handler forkjert, da er det, fordi en djævelsk aand 
har taget bolig i hans legeme, og naar han med »overnaturlige« kræfter 
bryder baand og lænker, da har han faaet magten dertil af den samme 
onde aand. 
De gamle folk antog, at sjælens plads ikke altid indtoges af kun em 
| fremmed aand, men at der ogsaa kunde indtræde flere urene aander, en 
| forestilling, som naturlig forklares af den omstændighed, at de besattes 
| vexlende stemninger, og deraf betingede handlinger, ofte synes at skyldes 
helt forskjellige personligheder, noget som de besatte selv ofte ogsaa paa- 
staar er tilfælde. 
1 Selv efter døden bevarer sjælen interesse for det legeme, i hvilket den tidligere har 
havt bolig, og hvis legemet ikke behandles paa rette maade, træder den paany ind i 
dette, og ved midnatstid reiser den døde sig af graven for at besøge den pietetsløse 
slægtning og minde ham om hans pligt mod de døde. For at afværge disse natlige 
besøg, kan man med en pæl fæste liget til jorden. Sjælen kan da ikke faa legemet 
med sig, og den pleier da ikke at gjøre alvor af sine natlige besøg. Særlig skal 
barnemordersker og mødre, der ikke har sørget for at faa sine børn døbte, have pleiet 
at hjælpe sig med denne pæling; og fra denne skik skal vi have faaet talemaaden: ,at 
slaa en pæl gjennem noget“. 
3 Ordet dvale er af samme rod som engelsk dull og tysk foll. 
3 I almindelighed et lidet dyr, f. ex. en mus. 
