20 PAUL WINGE. M.-N. Kl. 
III. 
Den tertiære tid indledes af den græske videnskab. 
Allerede i det 7de aarhundrede brød den joniske skole med de gamle 
religiøs-mystiske forestillinger og forsøgte at opstille videnskabelige ver- 
denssystemer. Der dannede sig snart flere nyere skoler, som hver repræ- 
senterede sine egne anskuelser om den levende og den livløse naturs op- 
rindelse. Enkelte skoler lærte, at alt var opstaaet af et eneste grundstof, 
som man dels holdt for luften, dels vandet, dels ilden; medens andre lærte, 
at der existerede flere grundstoffe. Alle hævdede de en dualistisk ver- 
densopfatning, idet de antog existentsen af en sjæl, og spørgsmaalet om 
dennes forhold til legemet blev et fundamentalt problem. 
Idet man brød med de gamle religiøs-mystiske og mythologiske fore- 
stillinger og drøftede spørgsmaalet om sjælens forhold til legemet, maatte 
naturligvis ogsaa sjælebytningslæren komme under debat, og allerede i over- 
gangstiden mellem det 6te og ste aarhundrede før Kristus begyndte man 
at komme bort fra denne lære. 
EMPEDOKLES fra Agrigent, der omkring 500 f. K. fremsatte sin theori 
om de fire elementer, ild, luft, vand og jord, som holdtes sammen eller 
adskiltes ved psykiske kræfter, ansaa vistnok besættelsen som en kjends- 
gjerning, men han hævdede samtidig, at der gaves en sygelig tilstand, hvis 
symptomer var ganske de samme som dennes. — Samtidig iagttog hjerne- 
anatomiens grundlægger ALKMAION, at stød paa hovedet kunde fremkalde 
forandring eller tab af bevidstheden, og drog deraf den slutning, at sjælen 
havde sit sæde i hjernen!. 
Fra Perserkrigenes tid blev Athen den græske verdens centrum, og i 
denne by, hvor skjønlitteraturen og de øvrige kunstformer var i rig blom- 
string, samledes ogsaa videnskabens og tænkningens mænd. 
Spørgsmaalet om sjælens natur, sæde og funktion beskjæftigede frem- 
deles alle tænkere; videnskaben var jo endnu ikke specialiseret. 
SOKRATES (c. 469—399 f. K.) satte problemerne under debat, og PLATON 
(429—348) studerede den sunde og syge sjæls funktioner. Han opfattede 
manien som en sygdom, men støttede Empedokles's hypothese om besæt- 
telsens og maniens indbyrdes forhold. Han inddrog ogsaa under sine 
psykologiske undersøgelser spørgsmaalet om forbrydelsens ætiologi. 
Omtrent samtidig virkede HiPPokRATES fra Kos (c. 460—c. 372), som 
har faaet tilnavnet »laegekunstens fader«. 
1 Angaaende EMFEDOKLES og ALKMAION se: THEODOR GOMPERZ: „Griechische Denker“, 
Zu (ejl BUS 
