I9I2. No. 10. PSYKOLOGISKE OG PSYKIATRISKE FORESTILLINGER OG BEGREBER. 2I 
Den Hippokratiske skole antog læren om de fire elementer og mente, 
at det menneskelige legeme oprindelig var dannet af slim (gééyua), blod 
(afua), galde (xoAn) og vand (vdgwwy). Samtidig troede man imidlertid at 
kunne paavise, at der i legemet fandtes 4 kardinalvædsker, nemlig slim, 
blod, gul galde (yodn £ardr) og sort galde (yon uéAatva)!, og at sygdom- 
mene beroede paa forandringer i disse kardinalvædskers sammensætning 
og fordeling. 
Manien var en hjernesygdom, som skyldtes en saadan forandring, og 
melankolien opfattedes nærmest som et forstadium til manien. 
Skolen beskrev forholdsvis udførlig epilepsien (den hellige sygdom) og 
polemiserede skarpt mod den opfatning, at denne skyldtes gudernes med- 
virkning. Ogsaa hysterien, som antoges at være foraarsaget ved en lidelse 
(vandringer) af uterus, omtales. 
Skolen maatte med sjælebytningslæren selvfølgelig opgive læren 
om sjælløsheden; men den kjendte idiotien, for hvilken den gamle beteg- 
nelse dors bibeholdtes. Skolen var ogsaa opmærksom paa de sinds- 
forstyrrelser, som kan ledsage visse somatiske sygdomme, navnlig febre, 
hvilke forstyrrelser betegnedes som peevitee. 
Ogsaa de store dramatikere AISCHYLOS (525—456), SOPHOKLES (495 
— 406), EVRIPIDES (480—406) og ARISTOPHANES (427—388) beskjæftigede 
sig med psykologiske og psykiatriske emner; og endelig tog den græske 
videnskabs største heros, Platons elev ARISTOTELES (384—322), herhen- 
hørende problemer op til behandling. 
PLATON antog, at sjælen var et oprindeligt og immaterielt væsen, som 
kunde existere helt uafhængigt af legemet, og hævdede i overensstemmelse 
hermed læren om de medfødte idéer. 
ÅRISTOTELES antog derimod, at sjælen var bunden til legemet og ens- 
tydig med selve livskraften. Mennesket kunde derfor ikke have noget aan- 
digt eie, som ikke stammede fra dets tidligere sansning. »Nihil est in 
intellectu, quod non antea fuerit in sensu«. 
Det blev da nødvendigt at finde udtryk til at betegne de abnorme 
sindstilstande, der ikke kunde opfattes som uavia, orne, eller Poevitec, 
og til fyldestgjørelse af dette krav raadede det græske sprog over en meget 
stor rigdom af brugbare ordstammer. Det boielige og formfuldendte sprog 
tillod sammensætninger med præpositioner og afledninger af Jvuóc, pony, 
, , c € c , * . 
voog (vovc)?, overlæg, forstand, og yywun, fornuft, forstand?; særlig var i 
1 En meget uklar forestilling. Venese staser med cyanose hos katatone har rimeligvis 
givet anledning til idéen om den ,sorte galde“ som aarsag til melankoli. 
2 Oprindelig *ovoos, rimeligvis beslægtet med dansk suuse, 
3 Hertil kommer ogsaa afledninger af verberne géom, totnut og uavdave. 
