22 PAUL WINGE. M.-N. Kl. 
den heromhandlede henseende sammensætninger med præpositioner og af- 
ledninger af porr og vovg hensigtssvarende. Allerede det Homeriske sprog 
kjendte afledninger af begge disse ord, saasom adjektiverne apewy og 
avoog; og AiscHvLos og SOPHOKLES bruger &vora og zaoaqocov. Senere 
fik man, navnlig fra Platons tid, ordene zagdvota, àzóvot og TaQAPOOCVVN ; 
og Hippoxrates bruger ordene åvora og mavgapeootyn. Endelig anvender 
ARISTOTELES Ordet £xvoua. 
Særlig var ordene wagavora og årrovora skikkede som tekniske be- 
tegnelser for de alvorligere sindslidelser, som ikke kunde henferes under 
uavia, nALOuOTQG eller poevirıc. 
Med den græske kultur fulgte selvfølgelig ogsaa lægevidenskaben til 
til Rom! og med denne den naturvidenskabelige opfatning af furor samt 
kravet paa en latinsk gjengivelse af de ovennævnte græske ord, navnlig af 
MaQUVOLA og Gmrövore. 
Romerne oversatte vote med mens, og til oversættelse af de af vovg 
dannede ord raadede det latinske sprog over to ord, nemlig amentia og 
dementia. Begge disse ord blev ogsaa i guldalderlatin brugte i samme 
betydning. Cicero siger i »Disp. Tuscul.« udtrykkelig, at de betyder det 
samme ?, 
Senere blev imidlertid i det tekniske sprog kun dementia anvendt som 
oversættelse af zragavowa og &óvota, og dette er ogsaa det sproglig mest 
korrekte, da præpositionen ab betyder en borteværen fra eller fjernelse af 
noget, medens de svarer til det danske og norske van og betyder forlidet 
af noget. 
I sen latin bruges amentia som afløser af furor, hvilket er sprogligt 
fuldt rigtigt. 
Isidorus af Sevilla? udtaler herom: »Inter amentem et dementem hoc 
interest, quod amens in totum caret mente, demens partem retinet, dictus 
quasi deminuta parte mentis« 4, 
Vi har omtalt, at allerede Platon satte forbrydelse og mani i forbindelse 
med hinanden; og Stoikerne gik videre paa denne vei, idet de ikke alene 
betragtede forbrydelse og furor som »sjelesygdomme«, men ogsaa bragte 
forvorpenhed og forskjelige psykiske abnormiteter og moralske mangler 
ind under denne kategori. 
Som en af de første medicinske repræsentanter for denne udvikling bor nævnes ASKLE- 
PIADES, hvis virksomhed falder i den sidste halvdel af det 2det aarhundrede for Kristus. 
I kapitel III, 5 udtaler han ,Furorem esse rati sunt mentis ad omnia caecitatem" og i 
19 
II, 7 ,. . . . quod animi affectionem lumine mentis carentem nominaverunt amentiam 
eandemque dementiam". 
Han levede i overgangstiden mellem det 6te og 7de aarhundrede efter Kristus. 
Sammenlign hermed Ciceros udtalelse i Disp. Tuscul. III, 5. 
YE 
