24 PAUL WINGE. 
M.-N. Kl. 
I den følgende tid virkede flere af Oldtidens berømteste læger, og blandt 
disses paa græsk forfattede skrifter har Arrtaros’s! den største interesse 
for vort emne. 
ÅRETAIOS, der i det hele udmærker sig ved en naturtro skildring af 
sygdomsbillederne, omtaler i sin bog om de kroniske sygdomme kap. III 
en sygdom o%0twue, hvis hovedsymptom er svimmelhed, og som, hvis den 
ikke helbredes, kan gaa over til epilepsi eller melankoli. 
I kap. IV behandles epilepsien, som nogle mener har med maanen at 
gjøre og derfor kalder den hellige sygdom, og herunder nævnes, at denne 
sygdom kan føre til sløvhed. 
I kap. V giver ARETAIOS en klar beskrivelse af melankolien, som han 
overensstemmende med sine forgjængere tror skyldes den sorte galde og 
anser som forstadiet til, eller en fase i manien; og i kap. VI behandler 
han manien. Han bemærker indledningsvis, at der findes mange forskjel- 
lige maniakale tilstande, som dog alle er langvarige sindssygdomme uden 
feber. Han beskriver som en egen ufarlig gruppe de maniske, der befin- 
der sig i expansiv stemning, er muntre og glade, og som maa behandles 
anderledes end en anden gruppe, der omfatter de vredagtige, voldsomme 
og ødelæggende, som kan blive meget farlige. Han kjender anfaldenes 
remitteren og episodiske (periodiske?) optræden og beskriver deres stig- 
ning, heidestadium og aftagen. Han fremhæver ogsaa, at sygdommen i en 
del tilfælde ikke helbredes, og at isaafald nogle af de syge afskjærer sig 
helt fra omverdenen (bliver sløve). Til maniens symptomkomplex hører 
ikke hallucinationer. 
Maniens hovedaarsag er i almindelighed en lidelse i indvoldene. Der 
existerer dog en egen form af mani, under hvilken de syge indbilder sig 
ved selvmutilation at behage guderne, og denne tilstand skyldes besæt- 
teise= 
Manien maa ikke forvexles med lignende tilstande, der kan indtræde 
under alderdomssvaghed; disse vedvarer altid, saalange patienten lever, 
medens manien kan helbredes. Heller ikke maa man opfatte visse rustil- 
stande som mani; disse varer kun, saa længe rusen staar paa, medens ma- 
nien er en kronisk tilstand. Fra phrenitis (som foraarsages ved en lidelse 
1 Om Areratos’s liv er lidet kjendt. Han var fra Kappadokien og levede antagelig sin 
meste tid i Alexandria. Tiden for hans virksomhed er tvilsom. Nogle mener, at han 
levede paa Neros tid, andre sætter hans levetid over hundrede aar senere eller endnu 
længer ned i tiden. Han har efterladt os to paa jonisk-græsk forfattede skrifter, af 
hvilke ,zeot aitımv xai onusiov d&émr xai yooriwy madwv" interesserer os. Spørgs- 
maalet om hans levetid har interesse for bedømmelsen af hans originalitet. Jfr. Rasch: 
,Om kappadokeren Aretaios", Norsk Mag. f. Laegev. 1896 s. 275 flg. 
2 Han siger herom: irdsos ide 5 wavin. 
