IQI2. No. 10. PSYKOLOGISKE OG PSYKIATRISKE FORESTILLINGER OG BEGREBER. 25 
i hovedet eller sanseorganerne) adskiller manien sig derved, at de phreni- 
tiske er synshallucinerede, medens de maniakale sanser rigtig, men bedøm- 
mer det sansede urigtigt (illusioner ?). 
ARETAIOS omtaler ogsaa hysterien og dens formodede uterine oprin- 
delse. Derimod nævner han ikke idiotien og omtaler heller ikke dementsen 
som en selvstændig sindslidelse. 
Soranus, der levede i begyndelsen af det 2det aarhundrede efter Kri- 
stus, beskriver melankoli og mani overensstemmende med AnErar:os. Han 
fremhæver dog, at mani ofte skyldes psykiske aarsager, og mener, at der 
er en sammenhang mellem denne sygdom og epilepsi og slagtilfzelde (apo- 
plexi). Han nævner ogsaa, at der under forskjellige sygdomme kan ind- 
træde slevhedstilstande. Hans psykiatriske hovedfortjeneste gjælder the- 
rapien. 
Endelig blev den antike medicin saa at sige kodificeret af KrAupios 
GaLENos (131—201 efter Kristus), hvis verker blev den medicinske bibel, 
paa hvilken alle i over tusen aar troede blindt, indtil hans ubetingede 
autoritet blev brudt ved den nyere anatomis og fysiologis grundlæggelse. 
GaLENos hævdede forskjellen mellem primære hjernesygdomme og 
cerebrale lidelser, der indtraeder under sygdomme i andre organer, og han 
forsøgte at give en klarere beskrivelse af phrenitis. Forøvrigt har han 
ikke tilfort den psykiatriske viden noget nyt af betydenhed. 
Den klassiske psykiatri var saaledes senest i lebet af det 2det aarhun- 
drede efter Kristus naaet ganske langt frem. Man kjendte det melankolsk- 
maniske symptomkomplex i dets: hovedtræk og vidste, at dette kan optræde 
baade som en selvstændig sygdomsform og som uroanfald adskilte ved 
intervaller, under hvilke patienten tilsyneladende er normal (lucida inter- 
valla]; og man var opmærksom paa maniens (og melankoliens) forbindelse 
med epilepsi. 
Man kjendte ogsaa idiotien og de erhvervede slevhedstilstande; men 
læren om, at melankolien kunde gaa over til mani og denne atter udvikle 
sig til en s'evhedstilstand, der kunde frembyde de samme symptomer som 
idiotien, gjorde det naturligvis umuligt i et givet tilfælde at afgjore, om der 
forelaa idioti eller dements, med mindre man kjendte patientens livsleb og 
vidste, om hans sindslidelse havde bestaaet siden hans barndom eller ferst 
senere var paadragen. 
Det er derfor ganske rimeligt, at man gjennem hele den klassiske tid 
finder distinktionen mellem fatuitas (mente captio) og dementia uklar og 
vaklende, et forhold, der maatte volde adskillig vanskelighed, da de romer- 
ske jurister havde brug for denne distinktion. 
