1912. No. IO. PSYKOLOGISKE OG PSYKIATRISKE FORESTILLINGER OG BEGREBER. 27 
I det r4de aarhundrede begyndte navnlig i Italien og Frankrige medi- 
cinen efterhaanden at frigjere sig fra det geistlige formynderskab og det 
Galenske system, som var bragt i samklang med den kristne treenigheds- 
lære: 
Blandt tidens psykiatere maa først og fremst nævnes ANTONIUS Quar- 
NERIUS, professor i Pavia, som i slutningen af det r4de aarhundrede med 
beundringsvardigt mod forsvarede den naturvidenskabelige opfatning af 
furors ætiologi og bekjaempede troen paa de profetier, som særlig de maane- 
syge aabenbarede for den overtroiske mængde. 
Det tyske rige, der gjerne vilde gjeelde for en slags fortsættelse af 
det gamle romerske, traadte som bekjendt i intim forbindelse med Italien, 
allerede medens den katholske kirkes magt var i stærk væxt. Dels direkte, 
dels gjennem kanonisk ret fandt romerretten indgang i Tyskland. 
Denne romerretlige bevægelse mødte den fremspirende psykiatri, og 
af dette møde høstede vor videnskab store fordele. Et godt samarbeide 
virker altid befrugtende, og i dette tilfælde bidrog det ikke alene til at 
klarne begreberne om furor, men det fæstede tillige opmærksomheden ved 
den kjendsgjerning, at Romerne foruden furor ogsaa havde kjendt en anden 
sindssygdomsform, nemlig dementia. 
Paa overgangen mellem det ı6de og 17de aarhundrede spirer det 
videnskabelige liv paa alle omraader. En periode, der har frembragt tæn- 
kere som Baco og SPINOZA maatte naturligvis være en frugtbar tid for 
psykiatrien, og denne gjorde ogsaa, ved arbeider af Burton, retspsykiatriens 
grundlægger ZACCHIA, SYDENHAM og flere andre, store fremskridt. 
Den romerske klassifikation af sindssygdommene i de tre grupper 
mente captio, furor og dementia blev efterhaanden gjenoptagen. 
I fransk opstilledes imbécillité!, fureur og demence og i tysk Blódsinn, 
Raserei? og Wahnsinn. 
Man beskrev ogsaa furors to former, melankoli og mani, som dog i 
overensstemmelse med den klassiske opfatning ansaaes som to udviklings- 
stadier af samme sygdom; og man opretholdt i det hele læren om, at den 
ene sindssygdomsform kunde gaa over i den anden. 
Henved aar 1700 var saaledes den psykiatriske systematik atter naaet 
frem omtrent til det samme standpunkt, som allerede den antike psykiatri 
1 Stammer fra latin zbecillitas, legemlig og aandig svaghed og skrøbelighed. Ordet er 
dannet af bacillus, en liden stav, og betyder saaledes egentlig det at mangle stav eller 
støtte (jfr. dansk stakkel, gammelnorsk szafkarl, nynorsk stakar). I fransk bruges imbé- 
cillité om aandig svaghed; og den franske retspsykiatri anvender det om den medfødte 
aandige svaghed (vanvittighed). 
2 Roden er ras, glide, tabe fodfæste. Maaske urbeslægtet med rus. 
