a 
I9I2. No. 10. DEN PSYKIATRISKE SYSTEMATIKS UDVIKLING. 35 
PnuiLiPPE. PINEL (1745— 1826) studerede som ung theologi og ernærede 
sig som mathematiklerer. I 1772 blev han dr. medicine. Han var paa- 
virket af den empiriske psykologi, navnlig saaledes som denne var udformet 
af Condillac, og var vel kjendt med den engelse psykiatri. Han oversatte 
Cullens First lines og citerer Crichton. 
PiNEL opstiller. 4 former af alienation mentale, nemlig manie, melancholie, 
démence og idiotisme, og den første af disse inddeler han i to underformer, 
nemlig /a manie avec délire! og la manie sans délire. Under manien hen- 
fører han de tilfælde, hvor stemningen gjennem længere tid holder sig 
vexlende, som oftest forheiet, og som, vedvarende eller periodisk, er led- 
saget af uro og, hvis det er en manie avec délire, tillige af forvirring. 
Deliret staar i samklang med stemningen. Under melankoli indordner han 
de akute eller subkroniske tilfælde, under hvilke stemningen stadig er 
nedtrykt og der indfinder sig angst og selvbebreidelser og, i tilfælde, i 
samklang hermed staaende sansebedrag. 
Til démence henregner han de tilfælde, hvor der indtræder en frem- 
trædende svaghed af demmekraften? og viljen, saaledes at der fremkommer 
en lignende tilstand som ved alderdomsslevhed?. Under idiotisme hen- 
fører han de tilfælde, hvor den syges hele forestillingsliv kun bevæger sig 
indenfor en ganske snever kreds og hans personlighed er tilintetgjort *. 
Melankoli kan gaa over til mani (dégénerer en manie), og denne kan 
videre udvikle sig til démence og idiotisme. Men enhver enkelt af disse 
1 Af latin deliro, som er afledet af de og /ira, fure (plovfure). Den indoeuropæiske rod 
er antagelig leis, jfr. gotisk larsts og tysk Geleise. Deliro betyder saaledes egentlig „er 
afsporet", men har allerede i guldalderlatin betydningen ,,ersanseslos, bevidsthedsomtaaget". 
t2 
„Une débilité particuliere des opérations de l’entendement“. 
„Qui prend tous caracteres d'une révasserie senile“. 
Denne brug af ordet idiotisme er meget uheldig og bar afstedkommet en stor uklarhed. 
Det græske adjektiv #dos betyder ,vedrorende den enkelte, særegen, privat (i mod- 
sætning til offentlig)". Heraf er afledet en række ord som f. ex. (dt#ua, eiendommelighed, 
og iÓw?Trs, der egentlig betyder ,privatmand", men som ogsaa bruges om den, der til- 
hører den lavere folkeklasse og derfor ikke kan opnaa rang eller embede (jfr. plebeier 
i modsætning til patricier). Heraf afledes betydningen: den der er uden indflydelse eller 
wm 0 
magt, i modsætning til Óvrazos, den formaaende eller mægtige; og ordet anvendes f. ex. 
om den menige soldat i modsætning til officeren (jfr. dansk: den gemene mand). PLATON 
anvender idıestns i betydning af „et uvidende eller udannet menneske”, og allerede i 
klassisk græsk bruges dette ord ofte despektivt. I guldalderlatin er det optaget i formen 
idiota og bruges despektivt om en uvidende person. Af idıwrns er videre afledet 
idimtıouos, hvoraf latin idiotismus. 
Fra latin er disse ord overførte til de moderne sprog. Sproghistorien viser altsaa, at 
man med ordet idiot oprindelig har betegnet et individ, som fra sin fedsel bar paa en 
svaghed eller mindrevaerdighed, og idiotisme (i den her omhandlede betydning) bor 
ogsaa kun bruges som enstydig med græsk »jÅrdvørnys eller latin fatuitas (mente captio). 
At tale om en idiotia acquisita (erhvervet idioti) er sprogligt ukorrekt og leder til be- 
grebsforvirring. Vi kommer i det felgende ved flere leiligheder tilbage til denne sag. 
