1912. No. Io. DEN PSYKIATRISKE SYSTEMATIKS UDVIKLING. AT 
Det var vel fortjent, at monomanilæren bragte psykiatrien 1 miskredit 
først og fremst i juridiske kredse og dernæst hos hele den tænkende almen- 
hed; men ogsaa denne lære indeholdt et korn af sandhed og har gjort 
sit til den videnskabelige sandheds erkjendelse. Monomanileren bidrog 
nemlig til at fæste opmærksomheden paa de hos sindssyge og andre psyko- 
pathiske individer ikke sjælden forekomne tvangsforestillinger og tvangs- 
handlinger, hvilke navnlig i retspsykiatrisk henseende er af meget stor be- 
tydenhed. 
Under Napoleonskrigene indtraadte der i Tyskland en religiøs vækkelses- 
periode; og samtidig øvede de store filosofer Kant (1724—1804), HEGEL 
(1770— 1831), ScHELLING . (1775— 1854) og .LorzE (1817—1881) m. fl. en 
mægtig indflydelse paa det hele aandsliv og derigjennem naturligvis ogsaa 
paa medicinen!. Det psykiatriske studium kom  (navnlig ved Reis 
(1759— 1813) indflydelse) under stærk naturfilosofisk og metafysisk-spekulativ 
paavirkning, og denne indflydelse ledede en psykiatrisk retning tilbage hen- 
imod Middelalderens religios-mystiske opfatning af sindssygdommens eetiologi. 
Den fornemste repraesentant for denne reaktion var HEINROTH (1773— 1843), 
professor i Leipzig. — Han lærte, at sjælen vel var modtagelig for pirring, 
men alligevel i besiddelse af evne til fri selvbestemmelse. Legemet er kun 
sjelens organ eller verktoi. — Alle menneskets sygdomme, og saaledes 
ogsaa sindssygdommene, skyldes synden. Sjælen er i besiddelse af tre for- 
skjellige slags bevidstheder, nemlig » Welt-«, »Selbst-« og »Gottesbewusstsein«, 
og dersom der bestaar et normalt indbyrdes forhold mellem disse »bevidst- 
heder«, da er vedkommende menneske friskt, hvis ikke, falder det i forskjel- 
lige sygdomme, og i tilfælde kan det ogsaa blive angrebet af sindssygdom. 
HEINROTH opstiller ogsaa ud fra disse anskuelser en egen klassifikation af 
sindssygdommene. 
Den metafysiske opfattelse blev ogsaa repræsenteret af flere andre 
psykiatere, blandt hvilke skal nævnes IDELER (1795—1860), professor i Berlin; 
men den mødte ogsaa fra første stund kraftig opposition. 
. Navnlig leverede Nasse (1778— 1851), professor i Halle og senere i Bonn, 
et dygtigt og indgaaende arbeide til forsvar for den naturvidenskabelige 
opfatning af sindssygdommene og deres ætiologi; og i denne sin kamp fik 
han en meget værdifuld støtte af JAcoBi (1775— 1858), direkter for den af 
ham anlagte sindssygeanstalt Siegburg ved Düsseldorf, som lærte, at alle 
1 Se Faye: Om naturfilosofien og dens forhold til medicinen i det rode aarhundrede (Norsk 
Mag. f. Laegev. R. IV. B. 15 (1900) s. 349). 
