1912. No. ro. DEN PSYKIATRISKE SYSTEMATIKS UDVIKLING. 43 
man intet andet grundlag for en klassifikation end symptomatiske for- 
skjelligheder. 
Det var derfor ganske naturligt, at tyske psykiatere kom ind paa den 
tanke, at al klassifikation af sindssygdommene burde opgives. 
ZELLER (1804— 1877), direkter for sindssygeanstalten Winnenthal i 
Württemberg fremsatte i 1840 den mening, at de forskjellige sindssygdomme 
kun er stadier af en og samme sygdom, som, kontinuerlig eller med remis- 
sioner og intermissioner, kan fere helt til en fuldstændig ødelæggelse af 
personligheden. 
Retspsykiateren HEINRICH NEUMANN (1814— 1884), professor i Breslau, 
gik endnu videre og forkastede i 1859 enhver klassifikation af sindssyg- 
dommene!; og til denne anskuelse sluttede ogsaa FLEMNING sig. FLEMNING 
mente dog, at man kunde skjelne mellem to hovedformer af sindssygdomme; 
i den ene rammedes tidligst stemningslivet (Gefühlsleben) og ferst senere 
erkjendelsesevnen, i den anden var rækkefølgen omvendt; men mellem begge 
disse grupper fandtes der overgange”. 
I Tyskland var modsætningen mellem den religiøs-mystiske og den 
naturvidenskabelige opfattelse af sindssygdommenes ætiologi skarpere end 
andetsteds; og psykiaterne indtog derfor i almindelighed enten det Hein- 
rothske standpunkt, eller de frakjendte de psykiske indvirkninger enhver 
betydenhed som aarsag til sindssygdom. De franske psykiatere tillagde 
derimod gjennemgaaende de psykiske traumer megen vægt uden derfor at 
slutte sig til Heinroths betragtning; og denne synsmaade havde ogsaa i 
belgieren GuisLaım (1797—1860), professor i Gent, en fremragende tals- 
mand ?. 
Samtidig med at GuisLain reformerede det belgiske sindssygevæsen, 
reorganiserede SCHROEDER VAN DER Kork (1797—1862), professor i Utrecht, 
det hollandske. Denne psykiater øvede stor indflydelse langt udenfor sit 
fædrelands grænser, ikke blot som organisator og praktisk sindssygelæge, 
men i endnu hoiere grad som videnskabsmand. Hans indflydelse paa den 
norske psykiatris udvikling i de grundlæggende aar omkring midten af 
forrige aarhundrede var en bestemmende, og vi finder det derfor paakrævet 
paa dette sted i korte drag at skitsere hans lære. Den gamle hypothese, at 
furorsymptomer i nogle tilfælde skyldes besættelse, i andre sygdom, gik 
endnu igjen i forskjellige afsvækkede former; og den Heinroth-Idelerske 
lære havde stærke tilknytninger til den. Den mening, -at sindssygdom kan 
fremkaldes ved lidelser i andre organer end hjernen (navnlig i underlivs- 
Se hans ,Lehrbuch der Psychiatrie" § 247 s. 167. 
FLEMNING: Pathologie und Therapie der Psychosen s. 43— 99. 
w 19 m= 
Se hans fremstilling i hans ,Lecons orales“. 
