1912. No. Io. DEN PSYKIATRISKE SYSTEMATIKS UDVIKLING. 5I 
men Ensidigheden ligger i, at man paa ferste Sted betragter det som et 
Symptom af en legemlig Lidelse, medens man paa det andet fremstiller 
det som Sygdommens egentlige Væsen — — —<. Efter nærmere at have 
udviklet denne tankegang, citerer han et udsagn af JoHAN FRANK: »Maniæ 
sistunt genus morborum a reliquis morbis cerebri haud omnino diversum: 1. 
PETER WINGE indtager ganske det samme standpunkt og udtaler, at 
han altid er gaaet ud fra, at sindssygdommene fra »Begyndelsen af ere 
Reflexer af en eller anden legemlig Anomalie, til hvis Oprindelse igjen en 
psychisk Aarsag kan være mulig, og at de psychiske Phænomener kun 
igjennem deres organiske Betingelser kunne blive Gjenstand for den læge- 
videnskabelige Betragtning og Behandling — — —«”. Han forkastede med 
Major den symptomatiske inddeling som en principiel klassifikation og 
inddelte med denne sindssygdommene efter de organlidelser, som antoges 
at være deres aarsag; dog sluttede han sig endnu noget nærmere til det 
Schroeder van der Kolkske system. 
Ud fra dette standpunkt kunde naturligvis hverken Major eller WINGE 
tillægge de symptomatiske diagnoser synderligt værd, ligesaalidt i theoretisk 
som i praktisk henseende; men ikke desto mindre fandt de overensstem- 
mende med ScHROEDER VAN DER Kork at burde benytte de Esquirolske 
diagnoser som betegnelser for de enkelte sindssygdomsformer. 
Uagtet sindssygeloven ikke havde paabudt nogen videnskabelig 
klassifikation af de sindssyge, og man saaledes ikke med lovhjemmel kunde 
kræve, at de i nævnte lovs $ 6 paabudte extrakter og generalberetninger 
skulde være udfærdigede overensstemmende med et bestemt diagnose- 
schema, udarbeidede dog Major et saadant, som han tænkte sig anvendt 
ved samtlige asyler. Han optog følgende diagnoser: Melancholia, Mania, 
Stupiditas (stupidité), Delirium tremens, Dementia, Idiotismus congenitus et 
acquisitus, Epilepsia samt Paralysis generalis (paralysie générale)?, og 
afveg altsaa i væsentlige punkter fra det Esquirolske schema, som var 
anbefalet af Schroeder van der Kolk. 
Det Majorske diagnoseschema led desvarre af den samme grundfeil 
som teellingsschemaet af 1845, og det i endnu heiere grad end dette. Det 
lod sig nemlig heller ikke forene med den todeling, som straffeloven faa 
aar i forveien havde indfert, og som det, da denne uheldigvis havde op- 
givet lovbogens tredeling, burde have været de norske psykiateres natur- 
1 ,Manierne udgjor en sygdomsgruppe, som neppe er synderlig forskjellig fra de øvrige 
hjernesygdomme“. 
15 
Se ,Beretning om Christiania Sindssygeasyls Virksomhed i Aarene 1850—1856“. Norsk 
Mag. f. Lægev. R. II. B. 11 (1857) s. 586 f. 
DepicHeEN har Il. c. s. 99 aftrykt dette schema. 
A 
