54 PAUL WINGE. 
M.-N. Ki. 
1870-aarene fulgtes af FERRIERS, FLEcHsics, Hirzics, Munks, CHARCOTS 
(1825—1893) og fleres banebrydende arbeider over de cerebrale funktioners 
lokalisation. 
Det komparativ-anatomiske studium af hjernehemisfærerne hos patte- 
dyrene havde stillet det udenfor tvil, at den psykiske tilstand var direkte 
afhængig af hjernehemisfærernes, navnlig af frontallappernes, organisation, 
og talrige sektioner havde godtgjort, at hæmisfærernes normale ernæring 
var en betingelse for en normal psyke. Mange tillagde ogsaa SCHROEDER 
VAN DER Ko rks pathologisk-anatomiske fund megen vægt. Men psykia- 
terne kunde dog i dette seirrige felttog kun tilskrive sig æren for et vundet 
slag af større betydenhed, nemlig BAYLES og CALMEILS paavisning af for- 
bindelsen mellem sygelige forandringer i hjernehinderne og den generelle 
paralyses somatiske og psykiske symptomkomplex. 
Det maatte altsaa erkjendes, at man kun vidste meget lidet om sinds- 
sygdommenes pathologiske anatomi, og det energiske og dygtige arbeide 
havde unægtelig bragt psykiaterne et meget sparsomt udbytte i sammen- 
ligning med det, som den øvrige medicin havde indhøstet. Som grund- 
lag for en psykiatrisk klassifikation kunde de pathologisk-anatomiske fund 
ikke tjene. 
Allerede før grundlæggelsen af den Virchowske cellularpathologi var 
en ny lære af stor rækkevidde kommen til gjennembrud i psykiatrien. 
Denne lære, som til en vis grad forsonede psykiaterne med det magre 
resultat af deres pathologisk-anatomiske studium, var degenerations- 
leeren. 
Allerede Moseloven indeholder som bekjendt de strenge ord om, at 
Gud hjemsøger forældrenes ondskab paa børnene, paa dem i tredje og paa 
dem i fjerde led; og troen paa skjæbne og nemesis har i aartusinder 
spillet en meget vigtig rolle i de store religionssystemer, som i den har 
fundet et udtryk for den guddommelige retfærdighed. 
Den græske filosofi anede sammenhængen mellem sindssygeondet, 
forbryderondet og de øvrige sociale brøst, og lægevidenskaben vidste fra 
sin ældste tid, at enkelte slægter er særlig hjemsøgte af forskjellige nervøse 
lidelser. Oldtidens medicin havde ogsaa øie for, at visse sygdomme kunde, 
som man kaldte det, nedarves paa børnene; og fra det 17de aarhundrede 
lærte man, at disse sygdomme kunde springe over et led, saaledes at 
barnet gik fri, medens barnebarnet rammedes af sygdommen. Efterhaanden 
trængte ogsaa den opfatning igjennem, at det særlig var de nervøse syg- 
domme, som paa denne maade »gik i arv«. 
I overgangstiden mellem det 18de og ıgde aarhundrede stod spørgs- 
maalet om, hvorvidt menneskeslægten kunde udarte, paa dagsordenen; og 
