56 PAUL WINGE. M.-N. Kl. 
pathologiske anatomer begyndte at tale om degeneration af den enkelte 
celle eller vævsdel; og det er aldrig lykkedes at faa den udryddet !. 
Misbrugen af ordet degeneration hang noie sammen dermed, at man den- 
gang endnu arbeidede med et yderst uklart biologisk arvelighedsbegreb ?. 
Man sammenfattede nemlig ved midten af forrige aarhundrede under ord- 
begrebet biologisk arv alle de egenskaber, som individet medbringer 
ved sin fødsel >, eller som paa et senere alderstrin kommer til udvikling 
hos alle normale individer af samme race og kjøn (f. ex. skjæg hos voxne 
mænd), og man henregnede blandt de arvede egenskaber ogsaa de syg- 
domme, som individet havde ved sin fødsel. En kongenital sygdom var 
altsaa en arvet sygdom, og man talte derfor f. ex. om hereditær syfilis. 
Selv efterat man havde udskilt fra »arvesygdommene« de infektionssyg- 
domme, der havde angrebet fosteret, medens det endnu laa i moders liv, 
vedblev man fremdeles at anse de sygdomme, der allerede havde rammet 
ægget — det være sig før eller efter befrugtningen — som »arvesyg- 
domme«. 
Med denne uklare opfatning af arvelighedsbegrebet maatte man jo op- 
fatte enhver daarlig avling som fremkaldt ved en arvelig skadevirkning, 
og den medfødte degeneration blev saaledes at anse som resultatet af 
sygelig arv. Man betvilede heller ikke dengang, at erhvervede egenskaber 
i almindelighed kunde arves; og en sygdom maatte saaledes kunne 
! Det var for at faa denne uklarhed fjernet, at BENEDIKT foreslog at indfore ordet ageneration 
som betegnelse for den medfodte tilstand og at bruge degeneration om den erhvervede 
tilstand. 
= Ordstammen arv forekommer i en række indoeuropæiske sprog. I latin kjender vi den 
i verbet orbare, der betyder „berove“, særlig at „skille ved noget kjzrt“, og det tilsva- 
rende adjektiv orbus, berøvet, som har mistet noget kjært, specielt faderløs eller for- 
ældreløs. I græsk findes ordet som dggyavds (hvoraf nyere latin orphanus og fransk 
orphelin). I de germanske sprog finder vi den samme stamme i det gotiske arbi 
(jfr. gammelhgitysk verbum arbjan) og det skandinaviske arv (arf). Grundbetydningen 
er den samme, vel egentlig det, som den berøvede besidder eller den forældreløse eier. 
Det latinske substantiv heres, der gjenfindes i de rornanske sprog (jfr. fransk héritier), har den 
samme grundbetydning. Det beslægtede græske 47008 betyder ,berovet“ og bruges specielt 
om den, som har mistet mand, hustru eller forældre, og y0a betyder ,enke". Årv betyder fol. 
gelig oprindelig: det, som er i behold efter faderens (forældrenes) død. Det oprindelige ord- 
begreb var saaledes overordentlig omfattende. Ligesom man arvede sine forældres legem- 
lige og sjælelige egenskaber, saaledes arvede man deres gods; ja dette sidste kunde 
man jo ogsaa arve efter sødskende og fjernere slægtninge. Man maatte naturligvis altid 
skjelne mellem biologisk og juridisk arv som grundforskjellige begreber, og begge blev 
i tidens løb efterhaanden indsnevrede og skarpere definerede. Romerretten sondrede 
mellem Aeres og legatar; men det biologiske arvelighedsbegreb holdt sig lige indtil det 
sidste tiaar meget uklart. Det moderne arvelighedsbegreb skal i det følgende afsnit 
blive nærmere omtalt, 
* Der maa ogsaa skjelnes mellem egenskaber, der allerede forefindes ved fødselen (med- 
fødte egenskaber), og de, der først fremtræder senere i livet (aktiverede egenskaber). 
Skjægvext er en aktiveret, men ingen medfødt egenskab. 
