1912. No. 10. DEN PSYKIATRISKE SYSTEMATIKS UDVIKLING. 57 
nedarves som enhver anden arvelig egenskab. Disse idéer om arvelighed 
maa man holde sig for oie, dersom man skal kunne forstaa den gamle 
degenerationslære. Desuden maa man ogsaa vel erindre, at datidens bio- 
logiske grundopfatning var meget forskjellig fra vor tids. 
LAMARCKS lære var ved midten af forrige aarhundrede foreløbig be- 
seiret, og theorien om arternes konstants var saagodtsom eneherskende. 
Ifølge denne theori er enhver enkelt dyreart engang skabt og har fra 
sin første tilblivelse faaet og senere beholdt de for arten karakteristiske 
fundamentalegenskaber. Arten holder sig. saaledes konstant (det er væ- 
sentlig uforandret), saa længe den bestaar; og arterne kan ikke krydses 
med hverandre, eller ialfald ikke ved krydsning avle frugtbart afkom. -Alle 
mennesker tilhører den samme art og nedstammer fra et eneste par, som 
blev skabt af Gud. Men indenfor artsgrænserne kan enhver art, altsaa 
ogsaa mennesket, variere; og indenfor variationsbredden er der saaledes 
anledning baade til fremskridt og tilbagegang. 
Det var med denne naturopfattelse, at psykiaterne ved det rode aar- 
hundredes midte blev stillede overfor de fundamentale medicinske opgaver. Da 
de nu med stor energi kastede sig ind 1 kampen mod de sociale onder, — 
og blandt disse naturligvis ferst og fremst mod sindssygeondet — begyndte 
de med at indsamle statistisk materiale; og eftersom dette stremmede ind, 
vakte det forfærdelse. Man troede nemlig at kunne paavise, at den hele 
kjæde af sociale brøst, og i særdeleshed sindssygdommene, var i uanet 
stærkt tiltagende!; og man fandt da at maatte besvare spørgsmaalet om, 
hvorvidt menneskeslægten kunde udarte, bekræftende. 
Dermed blev spørgsmaalet om degenerationens aarsag, væsen og 
følger brændende. 
Saaledes var den psykiatriske situation, da Moret fremtraadte >. 
Moret (1809— 1873)? hyldede læren om arternes konstants og troede, 
at mennesket oprindelig var skabt sundt og uden lyde. I tidens løb var 
det imidlertid blevet rammet af en række saavel fysiske som moralske 
noxer, og eftersom disse var kumulerede i slægterne, var menneskene 
efterhaanden komne til at afvige fra den oprindelige normalitet. 
! Det er meget tvilsomt, om saa virkelig var tilfælde, og i ethvertfald var stigningen ikke 
paa langt nær saa stærk, som man formodede. 
2 EVENSEN har i et foredrag ,Kritik af degenerationslaeren" (trykt i Norsk Mag. f. Lægev. 
R. V. B. 9 (torr) s. 321 f) givet en historisk oversigt over degenerationslerens til- 
blivelse og udvikling, specielt over Morets stilling til denne. I dette arbeide, der er 
benyttet under udarbeidelsen af nærværende skitse, vil man finde en noget udferligere 
fremstilling af det her behandlede emne. 
3 Morets hovedverker er: „Traite des dégénérescences de l'espèce humaine“ (1857) og 
»Mraité des maladies mentales‘‘ (1860). 
