1QI2. No. ro. DEN PSYKIATRISKE SYSTEMATIKS UDVIKLING. 61 
III. Sindssygdom udviklet paa grundlag af en af de store nevroser 
(hysteri, hypokondri, epilepsi). 
IV. — udviklet paa grundlag af idiopathisk hjernesygdom. 
V. — som følge af sympathisk hjernelidelse. 
VI. De forskjellige sindssygdommes endestadium, dementsen. 
Klassifikationen er, som man ser, et forseg paa at klassificere sinds- 
sygdommene paa et ætiologisk grundlag, og Morets klassifikation faar der- 
ved temmelig stor lighed med SCHROEDER VAN DER KoLks. 
Morets lære var en tale paa faldrebet. 
I 1858 udgav Darwin (1809—1882) sin »Origin of species«, og med 
denne bog indledede den biologiske evolutionslære sin seiersgang. Arterne 
var hverken skabte eller konstante, men stammede fra enklere grundformer 
og befandt sig i stadig udvikling. 
Det var ikke i Darwins bog udtrykkelig sagt, at mennesket var en 
dyreart, som stammede fra en lavere art og ligesom de øvrige havde 
gjennemgaaet en lang udvikling fra vildmanden til det civiliserede menne- 
ske; men at dette var forfatterens mening, fremgik klart af bogens hele 
tankegang. Sætningen blev først ligefrem udtalt af WarLace i 1870 og aaret 
efter udviklet af Darwin i hans andet hovedverk, »Descent of man«. 
Men med anerkjendelsen af evolutionslærens gyldighed, ogsaa forsaa- 
vidt menneskets afstamning angaar, var grundpillen for Monzrs variations- 
lære rykket bort, og med den styrtede væsentlige dele af den Morelske 
konstruktion sammen. Naar mennesket er et dyr, der fysisk er beslægtet 
med de øvrige pattedyr, maa arvelighedslovene være de samme for men- 
nesket som for de øvrige dyr. M 
Uagtet begreberne om arvelighed endnu ind i dette aarhundrede som 
bemærket var særdeles uklare, saa vidste dog allerede MorELs samtid, at 
man ved opdræt af racedyr alene kan opnaa ved arv at forplante visse 
bestemte egenskaber, saasom enkelte legemsdeles størrelse, form, farve og 
ydelsesevne eller et særeget instinkt, samt at en arvelig egenskab, saalænge 
der ikke finder krydsning sted, gjentager sig væsentlig uforandret fra 
slægtsled til slægtsled. Man vidste ogsaa, at noget saadant som progressiv 
eller transmutabel arv ikke var kjendt af nogen opdrætter og heller ikke 
var stettet ved nogen biologisk erfaring hentet fra livet udenfor mennesket. 
Men naar der ikke kunde opstilles en egen arvelighedslov for mennesket, 
kunde følgelig læren om den progressive og transmutable arv ikke bringes 
i samklang med den nye biologiske opfatning. 
MorELs lere om, at en kronisk forgiftning hos ascendenten kunde 
fremkalde sygdom hos descendenten, kunde maaske, da den fremkom, ansees 
