— 
1912. No. Io. DEN PSYKIATRISKE SYSTEMATIKS UDVIKLING. 63 
De daarlig avlede, altsaa degenererede, individer er svagere og 
mindre mod&tandsdygtige mod somatiske og navnlig mod psykiske ska- 
der end de normalt avlede, og derfor vil en paavirkning, som ikke vilde 
tilføje de sidstnævnte nogen synderlig skade, hos de førstnævnte kunne frem- 
kalde en særdeles alvorlig psykopathisk tilstand. Mangelen paa modstands- 
dygtighed mod ydre paavirkning giver sig udslag i karaktersvaghed og de 
dermed sammenhængende psykiske eiendommeligheder. De degenererede 
er derfor socialt mindreværdige og har i det hele vanskeligere end de 
normale for at greie sig i livet. For mange af dem brister det; nogle be- 
gaar selvmord, andre kommer ind paa forbryderbanen, og atter andre 
havner i sindssygeasylerne. 
Forbindelsen mellem sindssygeondet og de øvrige store sociale brøst 
var saaledes opretholdt og det væsentlige af degenerationslæren altsaa 
bevaret. Denne læres hovedfortjeneste er nemlig den vigtige integration, 
som den udførte, da den bragte sammenhæng mellem mange og forskjel- 
ligartede biologiske og sociale fænomener og dermed stillede sindssygeondet 
ind paa dets plads mellem de sociale brøst. Ved denne integration lærte 
den psykiaterne at se den sammenhængende udvikling i den syges hele 
liv og at vurdere for diagnosen og prognosen psykiske træk og somatiske 
eiendommeligheder lige fra den syges tidligste barndom. 
Udover de her skitserede grænser var man ikke enig i opfatningen af 
degenerationens væsen og psykiske betydenhed. Vistnok blev den af alle 
anseet som et arveligt fænomen, og man antog i almindelighed, at visse 
forgiftninger f. ex. med alkohol samt svære infektioner kunde foraarsage 
degenerativ arv; men mere vilde man ikke sige, og erkjendelsen af, at man 
1 virkeligheden intet vidste om degenerationens aarsag, vandt stadig øget ud- 
bredelse. Angaaende spørgsmaalet om, hvorledes de saakaldte degenerations- 
tegn rettelig burde opfattes og bedømmes, var anskuelserne ogsaa meget 
delte. 
I løbet af 1860—70-aarene vandt de nyere retninger inden degenerations- 
læren efterhaanden almindelig anerkjendelse. Dog forholdt enkelte af de 
ledende psykiatere som f. ex. MEYNERT (1833 — 1892) sig altid reserveret 
eller afvisende. 
I Frankrig, hvor Salpétriére-skolen længe vedblev at staa MOoRELS 
standpunkt meget nær, repræsenteredes de nyere retninger af den yngre 
FALRET og Macnan, af hvilke særlig den sidste er bekjendt som fører for 
en egen skole. 
MaGNaN mener, at alle sindssygdomme er arvelige lidelser, og at sinds- 
sygdommen i og for sig viser, at den sindssyge er rammet af en sygelig 
arv. Men arven har ikke den samme betydenhed for alle sindssygdomme ; 
