66 PAUL WINGE. M.-N. Kl. 
eller under den videre fosterudvikling, fødselen, eller senere lige til pubertets- 
alderen. 
KRAFFT-EBINGS standpunkt i den heromhandlede sag er saaledes i 
virkeligheden klart nok, men han fordunkler sin fremstilling ved den gamle 
misbrug af ordet »Blódsinn«. Han betegner nemlig de lettere tilfælde af 
idioti som »Schwachsinn» og de sværere som »Blödsinn» ; men dette sidste 
ord bruger han ogsaa for at betegne den sværere form af dements. 
Han er derfor nødt til at skjelne mellem »originårer Blådsinn« (idioti) 
og »terminaler Blódsinn« (fremskreden dements), og han kommer saaledes 
ved sit sprog ind paa den rent ydre symptomatiske klassifikation, som han 
netop har søgt at undgaa. 
I England hævdede blandt flere MAupsLeEy (f. 1835) degenerationslæren 
og særlig den med denne sammenhængende opfatning af forbryderondet. 
I den danske psykiatri trængte ogsaa degenerationslæren igjennem, og 
1 det senere afsnit af perioden repraesenteredes den af F. LANGE, PONTOPPIDAN, 
GEILL og flere. 
Den psykiatriske udvikling 1 Norge skal nedenfor nærmere omhandles !. 
Degenerationsleren beseirede endelig monomanidoktrinen og lærte 
sindssygelaegerne, at en psykiatrisk diagnose aldrig kan stilles 
ved paavisningen af et enkeltsymptom, men altid maa bygges 
paa en synthese. 
Degenerationsleren virkede i meget hoi grad fermentativt ikke blot i 
psykiatrien, men i den hele socialmedicin, ja endog udenfor denne; og vi 
skal i en folgende del af dette arbeide omtale, hvorledes den bragte nyt liv i 
den kriminalistiske videnskab. I forskjellige populare udgaver blev den al- 
menhedens eie og virkede paa mange maader bestemmende paa taenkende 
menneskers livsanskuelse. 
De nyere forskninger paa arvelighedslaerens omraade, der først tog staer- 
kere fart i indeværende aarhundrede, bragte paany spergsmaalet om degenera- 
tionslaerens holdbarhed under debat, og atter maatte den undergaa en revision ; 
men denne udvikling hører hjemme i det følgende tidsafsnit og skal under 
behandlingen af dette kortelig blive omhandlet. 
Samtidig med Morers fremtræden fik psykiatrien en kraftig impuls 
ved paavisningen af det primordiale delir og beskrivelsen af paranoia. 
Vi har ovenfor omtalt, at EsouimroL under navnet »monomanie intellec- 
tuelle« beskrev en sindssygdomsform, under hvilken der uden forudgaaende 
eller ledsagende stemningsanomalier (affekter) eller sansebedrag indtræder 
1 Angaaende udviklingen af degenerationslæren efter Moret se LEEGAARD: „Nevrologiske 
Meddelelser". ,,Bidrag til Læren om den arvede psychiske Degeneration". Norsk Magazin 
2 
for Lægev. R. IV. B. 11 (1896) s. 769 f. 
