1912. No. 10. DEN PSYKIATRISKE SYSTEMATIKS UDVIKLING. 67 
vrangforestillinger (navnlig storhedsideer), der kan vaere begraensede til en 
enkelt saakaldt fix ide. 
Vrangforestillingerne indtreder altsaa under monomanie 
mceilectucile primert eller, som man bedre har betegnet 
det, primordialt. 
DELASIAUVE (1804—1893), der bekjæmpede monomanilæren med dens 
paastand om existentsen af isolerede vrangforestillinger, anerkjendte med 
denne begrænsning en »monomanie intellectuelle« med primordialt op- 
trædende vrangforestillinger. LAsEGuE! (1816—1893) og LEGRAND DU 
SAULLE? (1830— 1886) benævnte sygdommen »le délire des persécutions«, 
idet de mente, at forfelgelsesforestillingerne er det mest karakteristiske symp- 
tom for denne; og i sin »Maladies mentales« beskriver Moret under 
navn af »délire systématisé« en nærstaaende form med primordialt op- 
trædende vrangforestillinger af hypokonder karakter. 
I Tyskland havde allerede HEINROTH under navn af »Verrücktheit« 
beskrevet en lignende tilstand med primordialt indtraedende storhedsidéer 
og forfolgelsesforestillinger, og ZELLER sluttede sig, forsaavidt angaar denne 
sag, nærmest til HEINROTH, idet han dog fremhævede, at vrangforestillingerne 
kun i et forholdsvis lidet antal af Verriicktheits-tilfeeide indtræder primordialt, 
idet denne sygdomstilstand i de allerfleste tilfælde udvikler sig sekundært, 
det er som en folgetilstand efter en mani eller melankoli. 
Zellers elev GRIESINGER (1817— 1868) tog i 1845 bestemt afstand fra 
læren om de primordiale vrangforestillinger. Han hævdede, at »Verrückt- 
heit« (som han henferte til »Die psychischen Schwächezustände« og delte 
i to former: »Die partielle Verrücktheit« og »Die Verwirrtheit? oder all- 
gemeine Verrücktheit«) aldrig indtræder primært, men altid i tilslutning til 
en melankoli eller mani, og til denne opfatning sluttede ogsaa LEIDESDORF 
(1818—1889) sig, dog uden at optage GRIESINGERS deling af »Die Ver- 
rucktheit«. 
I et andet hermed sammenhængende væsentligt punkt var derimod 
GRIESINGER og LEIDESDORF uenige. GRIESINGER opfattede nemlig idiotien 
(som han benævnte idiotisme) som en psykisk udviklingshemning, der be- 
staar fra patientens fødsel eller ialtfald fra hans tidligste barndom (indtil 
det 7de aar)", og sluttede sig saaledes nærmest til EsQuiroL, Samtidig op- 
gav han brugen af ordet Blódsinn som betegnelse for idioti og anvendte 
1852. 
1864. 
Ordet er af samme stamme som det oldheityske werra, strid, samt fransk guerre og 
wo Wim | 
engelsk war, krig. Det er vistnok ogsaa beslægtet med det danske værre. 
4 GRIESINGER: Pathologie und Therapie der psychischen Krankheiten. 2den udgave (1861) 
Sosa 
