68 PAUL WINGE, M.-N. KI. 
det kun om den senere i livet erhvervede slovhedstilstands mest frem- 
treedende grad: »Der apathische Blödsinn«. LEIDESDORF anvendte derimod 
ikke ordet Idiotismus (eller idioti), men brugte Blódsinn baade om den 
medfedte udviklingshemning og om den senere i livet erhvervede slevheds- 
tilstand. Han udtaler herom: »Der Blódsinn ist angeboren oder erworben. 
Wir schliessen. den angeborenen oder in den ersten Lebensperioden ent- 
standenen aus und werden uns nur mit dem erworbenen beschäftigen« !. 
»Der erworbene Blódsinn« kan udvikle sig primært (f. ex. senil dements), 
men er sædvanligvis sekundær, det er udviklet efter en melankoli eller mani. 
I 1865 tog SNELL (1817—1892) til orde for den af Griesinger be- 
kjaempede ældre opfatning. 
Den tilstand, som GRIESINGER benævnte: »Die partielle Verrücktheit«, 
anskuede SNELL som Wahnsinn og foreslog den benævnt »Monomanie« ?, 
Desuden hævdede han, at sygdommen i de rene tilfælde 
indtreder primert. 
To aar senere forandrede GRIESINGER signalerne og sluttede sig til 
SNELLS mening. SANDER udviklede videre den samme lære; og man fik 
saaledes to former af Verrücktheit, nemlig den primære eller monomani og 
den sekundære, det vil sige, den som indtraadte efter en mani eller melankoli. 
I 1876 behandlede WestpHaL indgaaende det hele sporgsmaal om »die 
Verrücktheit« under tilslutning til SxELLs og GRIESINGERS lere. Han hæv- 
dede, at den primære Verrücktheit var den almindeligst forekommende og 
den sekundære sjælden. KocH gik et skridt videre, idet han benægtede 
existentsen af den sekundære form. 
EMANUEL MENDEL (1839—1907), SCHÜLE og KRAFFT-EBING sluttedesigi det 
væsentlige til WEsTPHALS opfatning, og efter E. MENDELS forslag? blev ordet 
»paranoia« almindelig antaget som erstatning for »primåre Verrücktheit«. 
Ifølge SNELLS, GRIESINGERS og WESTPHALS lære udvikler det primor- 
diale delir sig lidt efter lidt sammen med karakterforandringen som følge 
af en fremadskridende degenerativ lidelse af hjernen. De primor- 
diale vrangforestillinger har en anden karakter end de sekundære; de 
primordiale udmærker sig nemlig ved stor kongruents, de sekundære der- 
1 LEIDESDORF: Lehrbuch der psychischen Krankheiten. 2den udgave (1865) s. 215 f. 
Lo 
Som ovenfor omtalt havde tyske psykiatere begyndt at misbruge ordet Wahnsinn som 
betegnelse for en maniakal tilstand. Man delte nemlig manien i to hovedformer ,Tob- 
sucht“ og , Wahnsinn“. Den første af disse former karakteriserer sig ved hurtigt forløb 
med betydelig bevidsthedsomtaagning, hallucinationer og motorisk uro, den anden derimod 
ved langsommere forløb med mindre bevidsthedsomtaagning, men stærkere karakter- 
forandring og mere ordnede expansive vrangforestillinger. 
3 I den første udgave af EuLENBURGS encyklopædi (1883). Det klassiske ord paranoia var 
i det 18de aarhundrede anvendt som fællesbetegnelse for de erhvervede sindssygdomme. 
Det var ogsaa brugt af HEINROTH m. fl. 
