1912. No. 10. DEN PSYKIATRISKE SYSTEMATIKS UDVIKLING. TEE 
I 1890 sammenfattede MEYNERT under navnet amentia denne tilstand 
med visse stuporese former og definerede amentia som en akut optrædende 
helbredelig sindssygdom, hvis væsentligste symptom er forvirring. Syg- 
dommens forløb kan være akut, subakut eller kronisk, konstant eller peri- 
odisk (remitterende); og der kan saavel indtræde agitation med vexlende 
sansebedrag som stupor med eller uden hallucinationer. Nogen konstant 
stemningsanomali er ikke karakteristisk for sygdomsbilledet. 
KRAEPELIN (f. 1856) omhandlede i 1893 den Meynertske sygdom som 
»acute Erschöpfungszustände« og betegnede den mest akute form som 
»Collapsdelirium«, den subakute som »Amentia« og den mere varige som 
»dementia acuta«. 
Den ældre psykiatri havde saaet spiredygtige fro, som foreløbig ikke 
kom til udvikling, navnlig fordi de stod i skyggen af degenerationslæren, 
der havde bundet næsten hele den psykiatriske interesse og kun havde faa 
modstandere af nogen betydenhed. 
Allerede ved aarhundredets midte var, som vi har hørt, den mening 
trengt igjennem, at de symptomatiske diagnoser (mani, melankoli, stupor 
o. s. v.) ikke betegnede virkelige sygdomme, men kun visse faser eller 
stadier, som 1 en vis raekkefelge kunde gaa over i hverandre under for- 
lebet af den samme sygdom. 
Spergsmaalet om, hvorvidt der blot existerede en eneste sindssygdom, 
under hvilken melankolien, manien, dementsen kun var faser eller stadier, 
eller om der fandtes flere sindssygdomme, under hvilke flere eller færre 
af de nævnte tilstande kunde indtræde som faser eller stadier, — var 
navnlig af ZELLER sat paa dagsordenen. 
Degenerationslerens seir og paavisningen af det primordiale delir 
bragte dette spergsmaal ind i en ny stilling. 
Psykiaterne havde lært at anskue de degenerative sindssygdomme (der 
repræsenterer det overveiende flertal) som en lidelse, der fulgte den 
syge fra hans fedsel til hans ded, og som til forskjellige tider kunde frem- 
træde hos ham under flere af de symptomatiske former. Degenerations- 
læren kjendte ogsaa, som vi har hørt, en række symptomer, der, naar 
man overskuede den syges hele fortid, gjorde det muligt at stille diffential- 
diagnosen mellem en degenerativ og en ikke-degenerativ sindssygdom; og 
angaaende prognosen lerte den, at de degenerative sindssygdomme ikke 
giver haab om helbredelse, men som regel heller ikke gaar over i slevhed, 
medens de ikke-degenerative giver sterre eller mindre haab om helbredelse, 
men, hvis dette ikke opfyldes, ender i slovhed. 
