go PAUL WINGE. M.-N. Kl. 
Degenerationslæren skabte saaledes et grundlag for en klassifikation 
af sindssygdommene i to store grupper; og sporgsmaalet om, hvorvidt der 
kun existerede en eneste sindssygdom, kunde den saaledes besvare benæg- 
tende. Men selv om man godtog dette svar, havde man dog endnu meget 
langt igjen, før man kunde besvare det meget vigtigere spørgsmaal om, hvor- 
mange sindssygdomme der existerer, og om hvorledes de symptomatiske 
diagnoser forholder sig til disse; og endnu længer var man fra en paa- 
lidelig prognose af den enkelte sindssygdom med hensyn paa dens forløb 
og udgang. 
For at vinde frem til en løsning af disse spørgsmaal var det først og 
fremst nødvendigt at studere det enkelte sindssygdomstilfældes forløb fra 
dets begyndelse til dets ende — altsaa i regelen i løbet af mange aar — 
og dernæst paa denne maade at iagttage et meget stort antal tilfælde for 
saa bagefter at søge at gruppere dem efter hele deres forløb. 
Paralysis generalis var navnlig fra slutningen af 1860-aarene den i 
enhver henseende bedst studerede sindssygdom. Man vidste meget om 
dens pathologiske anatomi og kjendte baade dens somatiske og psykiske 
symptomer samt disses sammenhæng. Dens forløb i nogenlunde vel af- 
grænsede stadier var klart beskrevet, og for dens udgang kunde man stille 
en sikker prognose. Bedre oplyst stod neppe sagen for nogen af de syg- 
domme, som de interne klinikere behandlede. 
Paralysestudiet var derfor mønstret for den videre klinisk-psykiatriske 
undersøgelse og gav haab om, at den tid ikke var fjern, da der kunde for- 
langes, at den psykiater, der blev kaldt til et begyndelsesstadium af en 
hvilkensomhelst sindssygdom, skulde kunne stille diagnosen og prognosen 
med samme sikkerhed, som naar tilfældet var en paralyse. 
Paralysen havde en række vel karakteriserede somatiske symptomer, 
som ikke var blevne forstaaede for BAYLES tid; de fleste andre sindssyg- 
domme frembød ogsaa somatiske symptomer, men disses forhold til de 
psykiske var endnu ikke tilfredsstillende udredet. 
At udrette for den øvrige psykiatri, hvad BAvrE havde gjort for para- 
lysen, var psykiaternes nærmeste opgave. 
Paralysen forløb i flere paa hinanden følgende stadier og endte med 
sløvhed. Hvorledes var da forholdet mellem de tidligere stadier og sløv- 
heden i de øvrige sindssygdomme?  Paralysen indtraadte i de aller fleste 
tilfælde i en vis alder. Hvorledes forholdt det sig i denne henseende med 
de øvrige erhvervede sindssygdomme ? 
Den opgave at udforske sindssygdommenes somatiske symptomer var 
særlig nærliggende for en tid, der beherskedes af den Virchowske cellular- 
pathologi, og det allerede af den grund, at netop studiet af disse symp- 
