80 PAUL WINGE. M.-N. Kl. 
domsformerne og behandlingen paa Gaustad. Dels ved disse redegjørelser, 
dels ved foredrag og diskussionsindlæg i Det norske medicinske selskab 
samt under naturforskermøder og ved andre leiligheder søgte han at vække 
den psykiatriske interesse og belære lægerne og andre vedkommende. 
Under saagodtsom hele sin embedstid (til 1882) holdt han paa Gaustad 
kliniske forelæsninger for de medicinske studenter og spredte paa denne 
maade psykiatrisk interesse og kundskab blandt en ikke ringe del af Nor- 
ges læger. Ogsaa ved anmeldelse af psykiatriske lærebøger og andre 
verker søgte han at fremme de psykiatriske interesser, 
Dam bidrog ligeledes ved foredrag i Det medicinske selskab og 
under videnskabelige møder væsentlig til at øge den norske lægestands 
psykiatriske interesse og kundskab. 
Endelig deltog ogsaa PETER WINGE i det psykiatriske oplysningsar- 
beide. Fra 1868 til 1876 holdt han med enkelte afbrydelsér i Kristiania 
sindssygeasyl psykiatriske forelæsninger for de medicinske studenter; og i 
en række beretninger redegjorde han for sine psykiatriske erfaringer. 
Efterat 2den udgave af GRIESINGERS psykiatri var udkommet i 1861, 
sluttede baade SANDBERG og DAHL sig i hovedtrækkene til denne lærebogs 
system. PETER WINGE, der nærmest var elev af SCHROEDER VAN DER Kork 
og FLEMMING, stillede sig derimod mere eklektisk. Han holdt stærkt paa 
SCHROEDER VAN DER KoLks lære om de idiopathiske og sympathiske sinds- 
sygdomme og sluttede sig ogsaa til dennes anskuelser om sindssygdom- 
menes pathologiske anatomi, men samtidig optog han ogsaa dele af GRIESIN- 
GERS og andre psykiateres leere !. 
Paa et par, ikke uvæsentlige, punkter afveg dog alle de norske psy- 
kiatere, med undtagelse af Horst, fra Griesincer. Denne kjendte, som 
ovenfor anført, kun »Idiotismus« som en medfødt eller fra den tidligere 
barndom stammende udviklingshemning; medens det norske diagnoseschema 
ogsaa kjendte en »idiotismus acquisitus«, den samme tilstand, som Tyskerne 
kaldte »erworbener Blódsinn«. GRIESINGER opførte ogsaa » Wahnsinn« som 
en egen sygdomsform, idet han delte manien i »Tobsucht« og »Wahn- 
sinn<. Denne sondring kjendtes ikke af vort diagnoseschema, og de norske 
psykiatere fordelte derfor de som Wahnsinn beskrevne tilfælde mellem 
mani og dements, hvilket forøvrigt var klinisk vel begrundet. Heller ikke 
i paralyselæren sluttede de norske psykiatere sig til GRIESINGER, men 
herom mere nedenfor. 
Efterat Morets »Traité des maladies mentales« var udkommen, blev 
den anmeldt af SANDBERG, der erkjendte dens store værd, men alligevel 
1 Læge A. C. ArBo udgav i 1860: ,Betragtninger over Sjælens Væsen og de vigtigste 
sjælelige Tilstande", i hvilket skrift han slutter sig til de Heinrothske synsmaader. 
