di 
IOI2. No. 1o. DEN PSYKIATRISKE SYSTEMATIKS UDVIKLING. 89 
menneskehedens historie lærer os, at udviklingen gaar i en kredsgang. 
Af damptaagen udvikledes ved afkjøling sole, og disse blev ved fortsat af- 
kjøling til planeter. Engang vil disse blive kolde kloder uden betingelse 
for existents af liv, og saa vil de tørne sammen og atter ophedes til 
damp. Udviklingen vil begynde forfra igjen. Livet er kun til i en periode 
af planeternes tilværelse. 
Det er godtgjort, at vor klode har gjennemgaaet en udvikling fra en 
geologisk Oldtid og Middelalder til en Nutid, og at den sidste epokes livs- 
former i det store og hele repræsenterer et videre fremskredet standpunkt 
end de tidligere perioders. Men denne udvikling er foregaaet under vexling 
af fremgang og tilbagegang. Engang var der et herligt klima i egne, som 
nu ligger dækkede af is og sne. Dyreverdenen var i tertiærtiden i visse 
henseender rigere udstyret end i nutiden, og Skandinavien havde dengang 
et subtropisk klima, men blev senere fuldstændig nediset. Bræen veg, og 
livet begyndte paany en rig udvikling. 
Menneskeracer afløser hverandre i kampen om herredømmet; gamle 
racer gaar til grunde, og nye træder i deres sted. Nationer bliver til, 
udvikler sig, blomstrer og afblomstrer, ligesom det enkelte menneske 
avles, fødes, voxer, staar i fuld livskraft, bliver affældigt og dør. Et frem- 
skridt i én retning betyder altid et tilbageskridt i en anden. 
Den forandrede naturopfattelse nødvendiggjorde en ombygning af 
pathologiens grundmure. 
Den VircHowskE cellularpathologi havde vel uden sammenligning 
højere videnskabeligt værd end noget af de ældre medicinske systemer, 
men den blev dog ikke mere end en gjennemgang til en ny humoral- 
pathologi. Den pathologiske anatomi kunde ikke opretholde sin hersker- 
stilling; thi det at erkjende og beskrive en sygdom var ikke længer det 
samme som at paavise en strukturforandring i et eller flere organer samt 
at klargjøre, hvorledes denne bevirkede det kliniske symptomkomplex. 
Allerede omkring aarhundredets midte havde BERTHOLD, CLAUDE BERNARD 
og BROWN-SÉQUARD (1817— 1894) paavist den interne kjertelsekretion, og 
studiet af denne fik i den følgende tid en langtrækkende theoretisk inter- 
esse. Efterat BRowN-SÉQUARD med et foredrag i Société de Biologie i Paris 
den ıste Juli 1889 havde brudt ny bane, blev det bevist, at baade 
lukkede og aabne kjertler (f. ex. hypophysis cerebri, binyrerne og gl. 
thyroidea), hvis natur tidligere var ukjendt (og som tildels ‚var opfattede 
som rudimentære organer), har overordentlig vigtige funktioner, der for 
var ganske ukjendte, og det blev videre bragt paa det rene, at kjertler, hvis 
funktioner man delvis kjendte, foruden disse ogsaa har andre meget vig- 
