94 PAUL WINGE. 
M.-N. Kl. 
ligesom de ovennævnte misdannelser, vilde vise sig at følge MENDELS regler; 
og det kan ikke antages, at sindssygdommene i denne henseende skulde 
forholde sig anderledes end de andre sygdomme. Det synes da klart, at 
vi, før vi kan løse spørgsmaalet om sindssygdommenes arvelighed, først 
maa være satte istand til at stille en pathologisk — ikke blot en sympto- 
matisk — sindssygdoms-diagnose; men dette krav kan vi ikke — eller 
ialtfald kun med meget stærk begrænsning — fortiden opfylde. Men herom 
mere nedenfor. 
Men selv om vi kunde opfylde de her nævnte krav, vilde vanskelig- 
hederne dermed endnu langt fra være løste. For det første maa man vel 
erindre, at de arvelige dispositioner, som ikke aktiveres ved en ydre ind- 
flydelse, overhovedet ikke kommer til vor observation, og i denne for- 
bindelse maa man ogsaa have den konduktive arvelighed for oie, og for 
det andet maa man holde sig for eie følgende forholde: 
Den videnskabelige genealogi har lært os, at man ved undersøgelser 
angaaende slægtsbelastning ikke kan benytte stamtavler, men maa erstatte 
disse med ahnetavler!, og saadanne er det for de allerfleste slægters ved- 
kommende vanskeligt eller endog umuligt at tilveiebringe. Hertil kommer, 
at selv i tilfælde, hvor de kan opstilles, er det overordentligt vanskeligt _ 
at samle nogenlunde fyldige oplysninger om samtlige ahners psykiske 
tilstand og endnu værre at skaffe sikre oplysninger om de abnorme slægts- 
medlemmer, tilstrækkelige til at stille en paalidelig diagnose af disses 
psykopathi. 
Den statistiske kritik af indsamlede oplysninger angaaende den psyko- 
pathiske belastning synes ogsaa at bevise, at dette materiale er af temmelig 
ringe værdi. Det maa nemlig ved Jenny Korrens? og Diems undersøgelser 
vel ansees godtgjort, at psykopathisk belastning, naar baade nærmere og 
fjernere slægtninge medregnes, ingenlunde blot rammer psykopathernes 
slægt, men tvertimod næsten ligesaa hyppigt — psykisk sunde mennesker. Kun 
naar man alene medregner de nærmeste slægtninge, finder man for de sinds- 
syges vedkommende en stærkere belastning. 
Men selv om man ikke anser sig berettiget til at opfatte degenerationen 
som et hereditært fænomen og kalde de degenerative sygdomme for arve- 
sygdomme, saa er man dog derfor, saavidt skjønnes, ingenlunde nødt til at op- 
give degenerationslæren; thi den lære, at de fleste sindssygdomme rammer 
individet allerede under dets tilblivelse, bliver staaende lige urokket. Fordi 
om man ikke er berettiget til at tale om transmutabel arv, er man ingenlunde 
1 Se Ortokar Lorenz: Lehrbuch der gesammten wissenschaftlichen Genealogie (1808). 
2 Jenny Kotter: Beitrag zur Erblichkeitsstatistik der Geisteskranken im Canton Zürich, i 
»Archiv für Psychiatrie". B. 27 (1895). 
