96 PAUL WINGE. 
M.-N. Kl. 
findes der under hele forløbet, eller under visse faser, psykiske symptomer 
af saa stor styrke, at de præger det kliniske sygdomsbillede. 
Alle disse tilstande sammenfatter vi i dette arbeide efter R. Vocrs for- 
slag under fællesbetegnelsen: Sindslidelser. Blandt denne store orden 
af hoist forskjelligartede tilstande udskiller vi som en egen klasse de lidelser, 
under hvilke de somatiske symptomer som regel træder mere i baggrunden 
og derfor ikke er bestemmende for behandlingen, medens de psykiske er 
i saa hei grad fremtrædende og dybt indgribende, at de angriber den 
syges hele personlighed, hans demmekraft og selvkontrol, 
og derved forrykker hans forhold til omverdenen i den grad, 
at de nodvendiggjer anvendelsen afspecielle forholdsregler, 
der er udviklede til et afsluttet system, der ikke som helhed kommer til 
anvendelse overfor andre syge. Denne klasse af sindslidelser betegner vi 
— overensstemmende med norsk lovsprog — som sindssygdomme. 
De øvrige sindslidelser sammenfatter vi under betegnelsen sindssvaghed. 
Det er imidlertid ingenlunde saa, at de psykiske symptomer er sinds- 
sygdommenes eneste; tvertimod, der findes neppe nogen sindssygdom, hvor 
somatiske symptomer gangske mangler; og ved enkelte sindssygdomme, 
f. ex. den senile dements og paralysis generalis, bliver disse symptomer, 
ialfald under endestadierne, ofte saa fremtrædende, at det netop er dem 
og ikke de psykiske, der først og fremst kræver behandling. Paa den an- 
den side kan ogsaa under sindssvaghed de psykiske symptomer blive saa 
fremtrædende, at de i vigtighed langt overgaar de somatiske og derfor i 
første linje paakræver lægens indskriden; ja det maa medgives, at hine 
endog kan være af den art og styrke, at de gjør den syge mere psykisk 
abnorm end mangen sindssyg. 
Den systematiske sondring mellem sindssygdom og sindssvaghed er 
saaledes ingenlunde exakt; men denne feil har den tilfælles med de fleste 
inddelinger, saasom disse er ikke natur — men kunst. Særlig maa den 
medicinske videnskab i denne henseende være beskeden, eftersom naturen 
ikke kjender nogen skarp grænse mellem sundt og sygt. 
Da degenerationslæren paany maatte i smeltedigelen, var det en given 
konsekvents, at den med denne doktrin noie sammenhængende lære om 
deliriets genese ogsaa maatte optages til revision. I virkeligheden var 
ogsaa læren om det primordiale delir allerede bleven sterkt anfegtet, me- 
dens degenerationslærens herredømme endnu var saa godt som ubestridt. 
WESTPHALS ovenomtalte beskrivelse af »Die acute primåre Verrücktheit«, 
eller som den af andre benævntes »den akute paranoia«, ferte mange tyske 
psykiatere ind paa en retning, der holdt paa at forflygtige det Snell- 
Griesingerske paranoia-billede. Idet nemlig disse psykiatere beskrev en 
