IQI2. No. 10. DEN PSYKIATRISKE SYSTEMATIKS UDVIKLING. 97 
akut helbredelig paranoia, brugte de ikke længer ordet paranoia udelukkende 
som betegnelse for en primært opstaaende, snigende, kronisk og uhelbre- 
delig sindssygdom, men tillige som et navn paa en anden sygdom, under 
hvilken vistnok vrangforestillingerne opstaar primært og har det samme 
indhold (persekutoriske og megalomane idéer) som i den kroniske, men 
som forøvrigt har et andet symptomkomplex og et ganske forskjelligt 
forløb; og med den sproglige tvetydighed fulgte som sædvanlig en be- 
grebsforvirring. 
Læren om det primordiale delir og opstillingen af en kronisk, uhel- 
bredelig paranoia var udtryk for en genetisk opfatning; men beskrivelsen 
af en akut paranoia bundede i en symptomatisk betragtning og aab- 
nede saaledes vei for en tilbagevenden til det symptomatiske standpunkt 
fra tiden før 1865. De franske psykiateres opstilling af to sindssygdomme 
med ganske forskjellig genese og forløb istedetfor de tyskes paranoia for- 
nægtede denne tilstand som en sygdomsenhed og henførte de to sygdomme 
til helt forskjellige hovedgrupper, idet kun den ene af dem opfattedes som de- 
generativ. Hermed havde Franskmændene brudt sammenhængen mellem dege- 
neration og primordialt delir, og saaledes i høi grad forringet brugbarheden 
af dette delir som grundlag for en psykiatrisk klassifikation. 
Den experimentelle fysiologi havde optaget arvelighedsproblemet til 
ny behandling fra grunden af; og saasnart den experimentelle psykologi 
havde taget fat paa psykiatriske opgaver, maatte den gjøre med spørgs- 
maalet om deliriets genese, hvad fysiologien gjorde med arvelighedsspørgs- 
maalet. Psykologien maatte ubunden af alle tidligere anskuelser og sy- 
stemer (og altsaa ogsaa af leren om det primordiale delir) studere de 
forskjellige delirier fra deres første indtræden til deres ophør og paa 
grundlag af de ved et saadant studium vundne resultater søge at klassi- 
ficere dem og bringe deres genese paa det rene. Alene ved et saadant 
studium kunde man haabe at faa bragt spørgsmaalet om existentsen af et 
primordialt delir til en videnskabeligt tilfredsstillende løsning. I dette ar- 
beide tog KRAEPELIN og hans medarbeidere — den saakaldte Heidelberger- 
skole — ledelsen. 
KRAEPELIN havde allerede i 1883 udgivet den første udgave af sin 
‚Psychiatrie, ein Lehrbuch für Aerzte und Studierende«. Denne bog var 
dengang et lidet kompendium; men allerede fer dens forfatter i 1890 var 
bleven ansat som professor i psykiatri ved universitetet i Heidelberg !, var 
den kommen i 3dje udgave, og ved de senere udgaver var bogen ikke 
alene voxet stærkt i omfang, men desuden i saa stor udstrækning omarbeidet, 
! Kraepelin blev i 1903 forflyttet til München. 
Vid.-Selsk. Skrifter. I. M.-N. Kl. 1912. No. ro. 7 
