I9I2. No. ro. DEN PSYKIATRISKE SYSTEMATIKS UDVIKLING. 99 
det naturligvis meget nær at ordne disse lidelser i to store hovedgrup- 
per, den ene omfattende de endogene sindslidelser, det er tilstande, hvis 
aarsag har angrebet individet allerede under fosterudviklingen, den anden 
indbefattende de exogene lidelser, det er tilstande, som har rammet psykisk 
sunde mennesker efter deres fedsel. 
KRAEPELIN anser ogsaa en paa dette princip bygget hovedinddeling 
som et maal, der maa tilstræbes; men samtidig erkjender han. at det for 
tiden ikke er muligt konsekvent at gjennemfere en saadan. Han fremhæ- 
ver skarpt den kjendsgjerning, at vi i næsten alle tilfælde kun kjender den 
ydre aarsag (äußere Ursache), det er den somatiske sygdom, der har frem- 
kaldt sindslidelsen, men ikke de dybere eller primære aarsager (tiefere, 
letzte Ursache), det er den sygdomsvækker og de af denne fremkaldte 
stofvexelanomalier, som er vedkommende somatiske sygdoms sande og op- 
rindelige aarsag. Det er strengt taget kun én sindssygdom, nemlig para- 
lysis generalis, hvis sande og oprindelige aarsag — den syfilitiske infek- 
tion — er kjendt. 
For undergruppernes vedkommende søges ogsaa opstillet et ætiolo- 
gisk inddelingsprincip; men navnlig hvor det gjælder de endogene tilstande, 
er gjennemførelsen heraf vanskélig og resultatet ogsaa meget tvilsomt. 
Ved afgrænsningen” af de enkelte sygdomsformer følges en blandet 
ætiologisk-pathologisk anatomisk-klinisk-prognostisk betragtning. 
KRAEPELIN betoner stærkt, at det hele system ikke er mere end en 
midlertidig hjælp til orientering; og han erkjender saaledes, at et naturligt 
pathologisk system for sindslidelsernes klassifikation endnu er et fromt 
ønske. 
Det Kraepelinske diagnoseschema udsondrer som en egen klasse eller 
orden af sindslidelserne (Geistesstórungen) de tilstande, som antages for- 
aarsagede ved en udviklingshemning. Denne klasse eller orden omfatter 
i det store og hele de samme tilstande, som det gamle tredelingsprincip 
paa dansk betegnede som vanvittighed; men grænserne for denne klasses 
omraade er dog betydelig forandrede. Til den ene side er omraadet ad- 
skillig udvidet, idet det udstrækkes til at omfatte imbecillitets-tilstande, 
som ikke ber betegnes som sindssygdomme og altsaa heller ikke som van- 
vittighed. Til den anden side er omraadet noget indskrænket, idet det 
ikke omfatter de idiotiformer, hvis aarsag ansees kjendt f. ex. kretinismen. 
Ikke destomindre maa det vel erkjendes, at KRAEPELIN paa dette omraade 
følger i et spor, der begyndte allerede i Oldtiden, og som senere er fulgt 
af ESQUIROL, SCHROEDER VAN DER Kork og flere andre af psykiatriens 
foregangsmænd. 
