I9I2. No. 10. DEN PSYKIATRISKE SYSTEMATIKS UDVIKLING. IO3 
synderlig mere tilbage af hele gruppe I end to undergrupper, nemlig de 
kroniske forgiftningstilstande samt de syfilidogene psykoser. 
Grupperne II og III omfatter derimod, naar man bortser fra de flydende 
grænser mellem sundt og sygt, for det meste kun sindssygdomme. Dog 
maa det bemærkes, at flere af de heromhandlede sygdomme paa grund af 
deres meget akute forleb pleier under navn af bevidstleshedstilstande at ud- 
skilles fra de evrige sindssygdomme! som en egen gruppe. 
Gruppe IV omfatter de fleste af de hyppigst forekommende sinds- 
sygdomme, men tillige en vistnok endnu større mængde sindssvagheds- 
tilstande. 
Udskiller man af det Kraepelinske diagnoseschema sindssvagheds- 
tilstandene, faar man tilbage et stof, som ikke omfatter synderlig flere sinds- 
sygdomme end de, der allerede var indordnede under de ældre psykiatriske 
diagnoseschemaer ; med andre ord, forskjellen mellem KRAEPELINS og de 
ældre schemata ligger ikke væsentlig i det stof, som skal klassificeres, men 
i klassifikationen selv. KRAEPELIN kan saaledes ikke siges at have udvidet 
sindssygdomsomfanget i nogen væsentlig grad. 
Forsaavidt angaar de psykiatriske anskuelser, som ligger til grund for 
den Kraepelinske klassifikation, skal vi indskrænke os til nogle bemærk- 
ninger om principerne for sindssygdomsdiagnosernes afgrænsning og 
gruppering. 
KRAEPELIN omtaler forskjellen mellem en blastophthorisk (og congenital) 
skade og en arvet egenskab”, Han anser arv (»Vererbung im strengen 
Sinne«) som aarsag til en række sindssygdomme, men antager ogsaa, at 
blastophthori og congenitale sygdomme spiller en betydelig rolle dels som 
eneste, dels som medvirkende aarsager. Saavel de arvede som de 
blastophthoriske og congenitale skader sammenfattes under betegnelsen 
»Entartung«?, der altsaa er en endogen lidelse, som har angrebet individet 
allerede under dets tilblivelse. Denne lidelse er den endogene aarsag 
til de sindssygdomme, som i diagnoseschemaet er henført til gruppe IV. 
KRAEPELIN anerkjender existentsen af psykiske symptomer paa »Ent- 
artung« og stiller sig heller ikke afvisende overfor opfatningen af visse 
udviklingsanomalier som somatiske degenerationstegn, — skjønt han naturlig- 
vis afviser den Morelske lære om transmutabel og progressiv arv. 
Med denne opfattelse har KRAEPELIN ikke blot i det væsentlige op- 
retholdt degenerationslæren, men i hovedsagen hævdet det samme stand- 
punkt, som Moret og senere MAGNAN indtog med sin lære om de degenera- 
1 For grundene hertil vil senere blive nærmere redegjort. 
2 Lehrbuch der Psychiatrie. 8de udg. B. I, s. 175 f. 
3 Tysk oversættelse af „degeneration“. 
