104 PAUL WINGE. M.-N. KI. 
tive og ikke-degenerative sindssygdomme, eller som KRAFFT-EBING forsvarede, 
idet han inddelte psykoserne i to grupper, eftersom de angriber psykiske 
invalider eller forhen psykisk sunde mennesker. Det bliver — for at tale 
med en celeber kokkekone: Det'samme paa en anden maade. 
KRAEPELIN har behandlet spergsmaalet om deliriets genese! og er 
kommen til det resultat, at en sondring mellem primært og sekundært op- 
staaede vrangforestillinger (og den dermed sammenhængende deling af 
sindssygdommene i to grupper, eftersom forstanden eller gemyttet er tid- 
ligst angrebet) ikke er klinisk berettiget og derfor heller ikke kan bruges 
som grundlag for et psykiatrisk klassifikationssystem. 
Forsaavidt maa det altsaa siges, at han paa et væsentligt punkt har 
brudt med læren om det primordiale delir. Paa den anden side erkjender 
han, at den Snell-Griesingerske lare betegner et fremskridt; og han be- 
skriver selv en tilstand, under hvilken der ganske langsomt udvikler sig et 
fast, urokkeligt (unerschütterliches) system af vrangforestillinger, uagtet den 
syge har bevaret fuldkommen klarhed og orden i tænkning, vilje og hand- 
ling”. For dette sygdomsbillede forbeholder KRAEPELIN navnet paranoia. 
Han erkjender altsaa, at der gives en tilstand, som udmærker sig ved 
primært opstaaede vrangforestillinger. Vistnok begrænses omraadet for denne 
tilstand indenfor langt snevrere grænser end dem, som SNELL og GRIESINGER 
havde draget; men det er et spergsmaal for sig. Naar KRAEPELIN opstiller 
sin paranoia, da har han erkjendt, at deliriets primære opstaaen lader sig 
paavise, og at denne paavisning er nødvendig for at stille diagnosen af, 
hvad han selv kalder en sygdom og ikke et blot og bart symptomatisk 
tilstandsbillede. Denne sygdom henfører han til sin fjerde gruppe; altsaa 
opfattes den — for at tale i KRAFFT-EBINGS sprog — som en degenerativ 
lidelse. Kort og godt, læren om det primordiale delir anerkjendes, men 
benyttes ikke som klassifikationsprincip. 
Sproget i det Kraepelinske diagnoseschema mangler (ligesom i lære- 
bogens fremstilling i det hele) exakthed og klarhed. Vi skal indskrænke 
os til at søge dette paavist ved hjælp af nogle exempler. 
Det tyske rets- og lovsprog kjender betegnelserne »Geistesstörung« 
(eller »krankhafte Stórung der Geistesthátigkeit«), der har samme betydning 
som vort »Sindslidelse«, samt »Geisteskrankheit«, der er enstydigt 
med den norske lovs udtryk »Sindssygdomc«, og »Geistesschwäches, 
der svarer til vort »>Sindssvaghed«. 
KRAEPELIN benytter, som anført, ordet »Geistesstórung« i samme be- 
tydning, som det anvendes i den tyske lov, altsaa enstydigt med vort 
1 Psychiatrie. 8de udg. B. I, s. 307 f. 
^ Psychiatrie. 7de udgave, B. II, s. 595. 
N 
i 
| 
