IOI2. No. 10. OM DET SINDSSYGERETSLIGE TUTEL. 123 
Dette ræsonnement fører jo klarligvis til at nægte den galnes hand- 
linger egenskab af viljesytringer, og med denne nægtelse er den galne af- 
skaaren adgangen til at handle med retsvirkning; men til gjengjæld er han 
ogsaa fritagen for strafansvar; med andre ord, den galne er saavel dispo- 
sitionsudygtig som straffri. 
Men ved at nægte den galnes handlinger retsgyldighed eller erklære 
dem straffrie har man naturligvis ikke udelukket muligheden af deres iverk- 
sættelse, og en saadan vil ofte baade kunne være til skade for den galne 
selv og til fare og ødelæggelse for andres retsgoder. 
Dette forhold stiller den opgave at finde midler til samtidigt og gjen- 
sidigt at beskytte baade den galne og samfundet. 
Eftersom familjesystemet (patriarkatet) udviklede sig og fæstnedes, op- 
kom en retsordning, ifølge hvilken ætten (gens) ansaaes som eier af den 
galne, og til denne eiendomsret knyttedes forskjellige rettigheder og pligter. 
Ætten var pligtig til at forsørge og beskytte den galne samt til at er- 
statte den skade, han voldte; men til gjengjæld havde den ogsaa raadighed 
over hans formue og ret til at sikre sig hans person ved at lænke ham. 
Ætten havde selvfølgelig ogsaa ret og pligt til i tvilstilfælde at bringe paa 
det rene, om et af dens medlemmer led af galenskab, og til at anvende de 
midler, som maatte være nødvendige for at bringe det heromhandlede 
spørgsmaal til afgjørelse. 
Af denne sædvaneret udviklede sig tutelordningen; og i sine væsent- 
ligste grundtræk er denne paa et givet kulturtrin den samme hos alle 
folkeslag. 
Romerretten har allerede i »de tolv tavlers love« et cura furiosi, det er 
et værgemaal for de galne. Det heder nemlig i disse love: 
» Si furiosus escit adgnatum gentiliumque in eo pecuniaque eius potestas 
esto« 1. 
Gentilforfatningen er den oprindelige sakralforfatning; og da det ro- 
merske samfund var naaet saalangt som til de tolv tavlers love, kunde det 
vel være vanskeligt nok at paavise alle de mennesker, som hørte til samme 
gens; og i den senere tid, f. ex. i keisertiden, var dette naturligvis aldeles 
umuligt. Udviklingen medførte derfor, at lovstedet blev fortolket derhen, 
at det omhandlede værgemaal tilkom dem, der var saa nær beslægtede 
med den galne, at de kunde arve ham. Cura furiosi var altsaa et legitimt 
tutel (cura legitima), idet den nærmeste slægtning uden beskikkelse var 
selvskreven tutor eller værge. 
1 Dersom nogen bliver galen, skal hans person og formue være under hans fædreslægts 
og æts myndighed. 
