126 PAUL WINGE. 
M.-N. Kl. 
Det legitime cura furiosi havde vistnok, som bemærket, i flere tilfælde 
vist sig at være en mindre betryggende institution, og overfor de afsin- 
dige vilde det passe afgjort daarligere end overfor de galne, navnlig af 
den grund, at afsindigheden i mange tilfælde er en saa meget mindre iøine- 
springende tilstand end galenskaben og derfor saa meget lettere kan give 
anledning til virkelige eller formentlige misbrug, som kan paakalde pretors 
indskriden. Det maa da have ligget meget nær at gjøre den fremgangs- 
maade, som var subsidiær overfor de galne, principal overfor de afsindige, 
med andre ord at oprette et dativt værgemaal for de sidstnævnte. 
Vi ved ogsaa, at der i keisertiden blev oprettet et dativt cura dementis; 
men saavidt vi har kunnet finde, er det nærmere tidspunkt for denne re- 
forms indførelse ikke kjendt. Det synes imidlertid rimeligt at antage, at 
det nye værgemaal er oprettet omtrent samtidigt med den retslige fastslaaen 
af de dementes straffrihed, og vi vil senere anføre grunde for den mening, 
at dette er skeet i løbet af den sidste halvdel af det 2det aarhundrede efter 
Kristus... Marcus ÅURELIUS gav en forordning angaaende ret til ægteskabs- 
stiftelse for børn af en mente captus uden at erhverve det faderlige samtykke, 
og den samme keiser nævnes i forbindelse med cura minorum. Er det 
da urimeligt at antage, at oprettelsen af cura dementis er et led i den 
samme bevægelse? 
Saalænge de to værgemaal virkede ved siden af hinanden, var som 
regel! forskjellen mellem de to sindssygegruppers retsstilling ingenlunde 
ubetydelig, og denne forskjel har naturligvis gjort det nødvendigt for juri- 
sterne at være klare over forskjellen mellem dem, forat de i et foreliggende 
tilfælde kunde træffe den rette bestemmelse. I den seneste keisertid blev 
imidlertid alle curæ dative?, og heraf fulgte selvfølgelig det omvendte, nemlig - 
at juristerne mistede det praktiske behov for en sondring mellem /urtost 
og dementes, fordi allerede begge grupper var bleven straffrie og om- 
trent samtidig dermed sikkerlig ogsaa i andre henseender stillede i samme 
retsstilling”, 
Det fremgaar af forholdets natur, at den romerske ret forudsætter, at 
tutor (eller den eventuelle tutor) har ret og pligt til at bringe spørgsmaalet 
om, hvorvidt hans myndling er furiosus, til afgjørelse, og denne pligt maa 
antages at have paaligget baade den legitime og dative værge samt den 
øvrighed, som indehavde det subsidizre tutel (autoritativ tutor). Efterat der 
1 Om lankning af afsindige har der vel meget sjælden (om nogensinde) været sporgsmaal, 
med mindre de havde furoranfald. i 
? Denne udvikling begyndte allerede med CARACALLAS reskript om, at cura furiosi og cura 
dementis ikke skulde anvendes paa den, der allerede paa grund af alder maatte staa 
under tutel. (Ruporrr bind 1, s. 127). 
3 Herom mere i en følgende del af dette arbeide. 
