1912. No. Io. 
OM DET SINDSSYGERETSLIGE TUTEL. 129 
et par næsten ligelydende varianter. Her gjengives det efter Macxus 
LAGABØTERS landslov IV, 9: 
Nu verór maór svá óór, at hann bryzt ór bóndum ok verór manns bani, 
pa skal boeta af fé hans fullum bótum, ef til er. En ef eigi er til ok verår 
hann heill, bá fari hann erlendis!, bar til er hann hefir boett fullum bótum 
firir sik. En ef menn sjá sanna ædi å honum, bá bindi så sem vill at 
ersekju ok hafi til bings ok bjodi frændum at leysa, ok leysi bar ok segi 
af sina ábyrgó ok taki kostnaó sinn üaukinn af fé hins óóa, ef til er. En 
öllum óóum mónnum eigu menn vóró at veita at orsekju. En óór maór er 
ümagi arfa sins, ok bó eigi fyrr en arfi veit, at hann er óór, ok hann má 
koma hóptum á hann, ef hann vill. En ef sakaráberi kennir bat arfa hins 
60a, at hann vill eigi varóveita honum, bá haldi hann firir eins eiói. En ef 
óór maór saerir mann, pa à arfi at lata vera uppi sårbætr ok læknis fé af 
fé hins 66a, en konungr á ekki á pvi. Nu er bat bvi at eins 6ds manns vig 
eda verk, at hann brjótizt ór båndum, ok at skynsamir menn viti [vita eda meta] 
sanna ci á honum ?. 
Forholdet mellem den galne og hans tutor er i dette lovsted klart og 
greit ordnet. Arvingen — det er den nærmest forhaandenværende, som 
er i saa nar slægt med den galne, at han kan arve ham — er den selv- 
skrevne tutor, og han har omtrent samme myndighed som den, der af 
romerretten var tilagt ham, nemlig retten til at bereve den galne den 
personlige frihed, ja endog til at lænke ham. Samtidig opstiller imidlertid 
loven meget virksomme garantier mod, at nogen urettelig bliver anseet 
som galen og som saadan berøvet sin personlige frihed eller stillet under 
tutel. 
1] Frostathingsloven var det bestemt, at han ,hafi halfs manadar grid um sumarsdag en 
manadar um vetr", 
2 Dersom en mand bliver saa galen, at han bryder sine baand og begaar drab, da skal 
han bøde fulde bøder af sit gods, hvis han eier noget. Men dersom han intet har og 
bliver frisk, da skal han reise fra landet [og blive borte], indtil han faar betalt fuld bod 
for sig. Dersom det paavises, at han virkelig er galen, da kan hvem som vil uden at 
risikere tiltale binde ham og fore ham til tinget og tilbyde hans frænder at løse ham; 
derefter kan overbringeren lose ham og sige sig fri for videre ansvar samt af den galnes 
gods, dersom saadant findes, tage til dækning de omkostninger, han virkelig har havt 
[men heller ikke mere]. Alle bør passe paa de galne og risikerer ikke derfor tiltale. 
En galen mand er sin arvings myndling, dog ikke førinden arvingen ved, at han er 
galen; og han (arvingen) kan sætte den galne fast, hvis han vil. Dersom en klage- 
berettiget paastaar, at den galnes arving ikke vil forvare denne, da skal han (arvingen) 
med sin ed bevise [at denne beskyldning er urigtig]. Dersom en galen mand saarer 
en anden, da er arvingen forpligtet til af den galnes gods at betale omkostningerne ved 
hehandlingen samt lægehonoraret; men kongen har ikke krav paa noget. Det er at 
anse som en galen mands drab eller gjerning, at han bryder sine baand, og at sag- 
kyndige efter anstillet undersøgelse paaviser virkelig galenskab hos ham. 
Vid.-Selsk. Skrifter. I. M.-N. Kl. ıgı2. No. ro. 9 
