I9I2. No. ro. OM DET SINDSSYGERETSLIGE TUTEL. 
131 
Kaster man et tilbageblik paa den netop skildrede udvikling, vil man 
se, at den norske og romerske ret adskiller sig i flere vigtige punkter. 
For det første omfatter den norske lov kun de galne, medens den nyere 
romerske ogsaa medtager de vanvittige og de afsindige, et forhold, hvis histo- 
riske begrundelse vil fremgaa af det i dette arbeides første kapitel anførte. For 
det andet har den norske lov en begrænset erstatningspligt! for den galne, en 
retsregel, som er ukjendt i romerretten; og endelig for det tredje har den 
norske lov overdraget tinget de funktioner, som romerretten dels overlader 
helt til den private, dels til prætor eller præses provinciæ; og for det fjerde 
kjender den norske lov ikke, som den nyere romerske, noget af øvrigheden 
repræsenteret subsidiært tutel for galne. 
Foruden i disse punkter adskiller MaGnus LAGaBørers landslov sig 
fra romerretten i endnu et væsentligt punkt, nemlig i den langt mere frem- 
trædende plads, som den norske ret indrømmer de sagkyndige; og det 
er utvilsomt fra den kanoniske ret, at den norske lov har hentet sit 
mønster”. Her foreligger et væsentligt fremskridt; og netop i denne hen- 
seende er den norske udvikling af stor interesse. 
Angaaende den gammelnorske sindssygerets stilling til kravet paa bevis 
for foreliggende galenskab skal vi bemærke følgende: 
Allerede Frostathingsloven har en bestemmelse om, at det skal være 
vitterligt, at en person er galen, for han behandles som saadan”, og ved 
MaGnus ERLINGSONS lovrevision i 1164 blev denne lovbestemmelse gjort 
gjældende for alle lagdømmer. Det var saaledes et ved en længere ud- 
vikling forberedt skridt, som Macnus LacanBerER tog, da han indførte 
et sagkyndighedsvæsen, der var saa fuldkomment, som det i dette tidsrum 
overhovedet var muligt. Til denne sag kommer vi senere nærmere tilbage. 
Baade Macnus ERLINGsON og Macnus LAGABØTER stod under ind- 
flydelse af geistligheden, og det tør vel antages, at den norske geistlighed 
har en væsentlig andel i denne ærefulde udvikling. 
Fra midten af det 14de aarhundrede kom den norske lovgivning i 
forfald, og saa heit udviklede sindssygeretslige bestemmelser som Macnus 
LacaBerERS kunde under disse omstændigheder vanskelig hævdes. 
Allerede længe før 1536 maa antagelig lovens bestemmelse om den sag- 
kyndige undersøgelse være forfalden. ANDERS SÆBJØRNSONS oversættelse 
(parafrase) af Macnus LAGABØTERS landslov, der er fra ca. 1530, gjengiver 
1 Yderligere kunde heller ikke efter norsk ret den galne forpligtes. 
no 
I romerretten finder man kun spor til brug af retsmedicinske sagkyndige; men i den 
kanoniske ret spiller dette bevismiddel en betydelig rolle. Se Graser: Handbuch des 
Strafprocesses (1883) s. 677. 
3 IV, 32 sidste led er saalydende: „Nü er pat pvi at eins 6ds manns verk, ef hann bryzk 
or bóndum ok vitu menn pat.“ 
