192 PAUL WINGE. M.-N. Kl. 
nemlig lovstedets slutningsbestemmelse saaledes: ,,Det ær ide alt galet fold, 
jom bryder jeg aff fenrle vden gode men cr witterligt, at be wore galne for æn 
be bleffue grøpne oc bleffue æn jammeledes jiben"; med andre ord Anders 
Sæbjørnson gjengiver stedet, som om F rostathingsloven fremdeles var 
gjældende. 
Som bekjendt blev i 1604 det danske sprog officielt indført som lov- 
sprog i Norge; og i CHRISTIAN IV's bearbeidelse af landsloven findes vort 
lovsted i 3dje bog (mandhelgbolk) $ 8 i følgende ordlyd: 
»Bryder gallind mand aff Dectelje, oc flaar nogen ihiel: ba bøde hans fren- 
ber aff hang gods fuld bøder for den døde, om godfit tilreder. — End reder 
det ide til, oc hand bliffuer vittig igien: ba fare aff lambit, indtil hand faar bot 
fuld bod for den band flog ihiel. — Findis nogen mand jom aldelis afffindig er: 
ba maa binde hannem Duem ber vil, oc føre hannem til tinge, oc til biude hans 
frender hannem, de ere plictige at foruare hannem: Oc den hannem Dectepe, at 
tage fin omfoft igien aff den galenis gods, om det er til. Huer mand maa aff- 
findig fold heffte oben brøde. De jfulle vere i deris frenders foruaring jont 
andre børn: oc de maa heffte dem om de ville. Saarer gallind mand nogen 
mand, eller giør hannem jfabe: ba bør hans frender at bøde ffaden, oc lægeløn 
aff hans gods: men fonningen faar ber ingen bøder for. Sicter den jfabem fid, 
gallind mands frende, at hand ide vil heffte den galne, verge fig derfor met fin 
eed. Ide ffal andre fom bryde fig aff fengjel, eller givre ffade, regnis for 
galne fold: end be fom vitterligt er, at haffue verit for qallindjfab indjette, oc 
ere galne.” 
Som man ser, opgiver Christian IV ogsaa formelt Magnus Laga- 
beters bestemmelse om tilkaldelse af sagkyndige, idet baade sætningen: 
»ok bó eigi fyrr en arfi veit, at hann er óór« og sidste led: »ok at skyn- 
samir menn viti eda meta sanna cedi 4 honum« er udeladte eller stærkt 
modificerede. Som omtalt viser imidlertid ANDERS SÆBJØRNSONS oversættelse, 
at det sidste led allerede var opgivet i praxis, og da var det jo kun en 
konsekvents at stryge det forste!. 
En anden forandring er den, at sætningen om arvingens stilling som 
legitim tutor er noget svækket, idet den norske text i »En óór maór er 
ümagi arfa sins« er gjengivet saaledes: „De (galne) jfulle vere i deris fren- 
ders foruaring fom andre born" ?. 
Der tales altsaa ikke direkte om et forhold mellem vaerge og myndling, 
men siges kun, at den galne af sine frænder skal behandles som et barn. 
Forskjellen er vistnok mere formel end reel. 
1 Leddet er hos ANDERS SÆBJØRNSON gjengivet saaledes: „Dog ide jor en bem forfynt 
mworder at de ere galne". 
2 ANDERS SÆBJØRNSON har: „De ware mbi deris flectuings gome jom andre barn” (alt- 
saa slægtningens). 
